Сандра Хейдън
Тя иска само парите ви, ваше височество
Как една красива жена влезе в живота на принца

Превод от немски: Горан Райновски, Светлана Старирадева, 2013

chitanka.info

„Тази вечер ще излизам“ — каза принц Корнелиус. Икономката му, графиня Леополдин фон Кутнер не можеше да повярва на чутото и го погледна смаяна. Корнелиус никога не излизаше, а това, че тази вечер имаше среща с жена, беше направо невероятна. Принцът, обаче изглеждаше в отлично настроение и се върна вкъщи чак на другата сутрин.

Графинята трябваше да забрави за чувствата, които самата тя изпитваше към своя работодател. Наложи си да го направи за доброто и на двама им. Когато обаче разбра в кого се е влюбил той, тя реши да вземе нещата в свои ръце. Корнелиус се беше оставил да бъде оплетен в мрежите на Ивет Мортенсен — жената, която беше станала причина за развода на Леополдин.

— Какво?

Графиня Леополдин фон Кутнер не успя да каже нищо повече. Тя буквално загуби дар слово и невярващо се вторачи в посетителя си.

Той също беше видимо притеснен и извади от джоба си бяла кърпа, с която забърса рукналата от челото му пот. Господинът беше облечен в тъмносив официален костюм, който очевидно беше крайно неподходящо облекло за този горещ летен ден.

— Съжалявам много — смутено каза той. — Аз съм само адвокат на съпруга ви.

Той разхлаби вратовръзката си с няколко милиметра и отново забърса потта от челото си. В този момент адвокатът истински завиждаше на графиня Леополдин за тънката й ефирна памучна рокля.

Графинята не беше очаквала посещение и носеше удобни домашни дрехи. Те влязоха в елегантната приемна на голямата къща, в която беше много по-хладно, отколкото на терасата. Графинята го погледна ядосано и му обърна гръб. Той беше свикнал с тази гледка, не му беше за пръв път през всичките тези години.

Графиня Леополдин не беше класически красива като моделите от списанията за скъпи тоалети, но все пак беше много привлекателна жена. Тя беше слаба и елегантна, но, за съжаление на мъжа си, твърде висока. Черната й коса блестеше на слънцето с меден оттенък. Графинята се обърна към адвоката, пред който отново се разкри гледката на красивото й лице, сивите й очи и безукорно оформените й вежди. Леополдин имаше малка брадичка, а носът й беше малко по-дълъг, отколкото на повечето мъже би им се искало. Това придаваше на лицето й издължен вид.

Графиня Леополдин прехапа добре оформените си устни. Адвокатът забеляза това и имаше чувството, че всеки момент от тях щеше да потече кръв. Графинята беше по-ядосана от всякога.

— След десет години брачен живот това е всичко, което мъжът ми има да ми каже, така ли? — почти извика тя и седна в едно от старинните кожени кресла, кръстосвайки дългите си елегантни крака, обути в домашни пантофи.

Адвокатът вдигна безпомощно ръце.

— Аз само ви предавам думите му — каза той.

— Знам, доктор Шрайнер, Просто съм отвратена от това колко безхарактерен е съпругът ми. Истинско безгръбначно. След като е решил да се разделим, да беше дошъл да ми го каже лично, а не чрез посредник! Що за отношение?!

Адвокатът въздъхна.

— За съжаление това не е всичко.

Графиня Леополдин, която всички познаваха като Лео, повдигна вежди.

— Не е ли?

Доктор Шрайнер поклати глава.

— Наистина не искам да го правя, но ще се наложи да ви напомня за предбрачния ви договор.

Тя го погледна ужасена.

— Той настоява за това, така ли?

Адвокатът кимна.

— За съжаление, да. Не можах да го разубедя, а юридически той е в пълното си право.

— Типично в негов стил — каза Лео и погледна към камината, над която в скъпа сребърна рамка имаше портрет на добре изглеждащ тъмнокос мъж. Това беше съпругът й — човекът, когото тя някога беше обичала.

— В предбрачния договор, който сте подписали, всичко е написано много ясно — чу го да казва тя. — При раздяла всеки от съпрузите получава това, което е имал преди брака.

— В моя случай това не е никак много — въздъхна Лео. — Когато се оженихме, аз бях бедна студентка.

— За съжаление по време на брака няма придобито имущество или пари, които да делите — отвърна адвокатът.

— Прав сте. Ние живеем от наследството на неговия род.

— Ако ми позволите да отбележа, вие лично управлявахте семейните финанси отлично.

Лео се засмя.

— И така да е било, това мое задължение е отменено, смятано от днес. Оставям мъжът ми да се оправя с финансите, както намери за добре. Познавайки го обаче и знаейки какъв начин на живот води, не го очакват никак добри дни. Едуард никога не е можел да се оправя с пари, знае само да ги харчи.

— Жалко за него тогава — каза адвокатът и се изправи.

— Така е — каза Лео и го придружи до изхода през хладното преддверие.

— А, има и още нещо — каза адвокатът, преди да слезе по стълбите и да влезе в лимузината си, която беше оставил с работещ климатик. — Граф Едуард ви моли да напуснете къщата колкото се може по-скоро. Съпругът ви иска да се нанесе тук с новата си приятелка. Той каза, че можете да вземете със себе си само това, което сте донесли преди брака, както и личните си вещи.

Лео погледна към адвоката, който беше малко по-нисък от нея, с гордо вдигната глава.

— Аз нямам намерение да крада от мъжа си, доктор Шрайнер!

— Отлично знам това — отвърна той и й подаде ръка за сбогом. — Радвам се, че ви видях, графиньо. Работата с вас ще ми липсва — въздъхна той. — Ако мога да си позволя да ви дам съвет — наемете си адвокат.

Лео се засмя.

— Нямам намерение да падам на нивото му — каза тя. — Всичко хубаво, доктор Шрайнер.

Адвокатът бързо се качи в колата си, а Лео влезе обратно в къщата. Чак сега тя осъзна колко унижена се чувстваше от отношението на мъжа си спрямо нея.

Едуард беше женкар и бохем. Тя много добре знаеше това. В първите години от брака им се беше опитала да го промени, но постепенно осъзна, че не може и просто се отказа. Прие го такъв, какъвто е. Тя многократно го беше хващала в изневери и той винаги й се кълнеше в любов, обещавайки, че това е за последно. До следващия път. С всяка изневяра и лъжа, любовта на Лео към съпруга й охладняваше все повече и повече. В момента тя не изпитваше нищо към него — нито любов, нито някаква симпатия, нито дори омраза. Нищо, абсолютно нищичко.

През последните няколко години Лео се беше превърнала в нещо като администраторка на семейните дела и финанси. Отделно от това двамата живееха почти разделени — всеки своя живот. Едуард всяка вечер беше на различно парти и почти всяка седмица — с нова жена. През това време съпругата му се беше отдръпнала от всичко и всички и живееше уединена в имението Кутнер. Къщата и земята около нея бяха придобити от предците на мъжа й, които му бяха оставили завидно богатство. Разбира се, то не беше несметно, но умелото управление на Лео им позволяваше да живеят добре, без да се лишават от нищо.

Лео излезе на горещата тераса и погледна към парка. Тя беше живяла тук с удоволствие и се беше грижила имението да е винаги добре поддържано. Графинята въздъхна.

Беше й ясно, че животът й от тук нататък нямаше да е никак лесен. Тя нямаше нито дом, нито доходи. В името на любовта си към Едуард Лео се беше отказала от всичко в живота си — дори от образованието си, което така и не завърши. Тя беше мечтала да стане учителка. Едуард я беше уверил, че ставайки негова жена, тя няма да се грижи за пари или работа никога повече.

Лео не се притесняваше от това, че щеше да се наложи да работи, за да се издържа. Животът й с Едуард беше свързан с това да не прави нищо, а това никак не й харесваше. Поради тази причина се беше заела с поддръжката на имението и управлението на семейните финанси.

Лео добре знаеше причината Едуард окончателно да охладнее към нея и да поиска развод. Той беше загубил ума си по красавица на име Ивет Мортенсен, с която и в момента беше на Лазурния бряг, наслаждавайки се на компанията й и харчейки парите, които баща му и дядо му бяха завещали. Тази хитра и пресметлива блондинка му беше завъртяла главата и той беше готов да направи всичко за нея. Само ако можеше Едуард да се запознае с предишните й мъже — богати господа на средна възраст — също като него, които можеха да напишат оди за това как Ивет ги беше омаяла и впоследствие заменила за някой по-млад и по-богат.

За Лео беше повече от ясно, че Ивет Мортенсен правеше същото и с Едуард. Щеше да се забавлява с него, докато парите му привършат и после щеше да поиска да „останат приятели“.

Това обаче вече не беше проблем за графинята. Тя се беше уморила от всичките изневери на Едуард. Време беше да вземе живота си в свои ръце.

Принц Саша фон Розенхайн тъкмо се канеше да излезе от луксозния си апартамент и да отиде в някое от безбройните казина в Моите Карло, когато мобилният му телефон иззвъня.

За негова голяма изненада се обаждаше брат му, който му съобщи, че смята да се мести.

Принц Саша почти изтърва телефона си от изумление. Той се върна от входа и се изтегна на голямото си легло с балдахин.

— Искаш да се местиш? Решил си да се откажеш от добрия стар замък, така ли? — невярващо попита той.

— Да — отвърна брат му, подразнен от тази му реакция. — Самият ти ме посъветва да го направя, не помниш ли? Елфенберг е много по-близо до Майнц и до университета. Освен това поръчах да му направят основен ремонт и сега мога спокойно да се нанеса. Надявах се, че мога да разчитам на помощта ти, но ти явно пак си в Монте Карло…

Принц Саша се засмя. Той беше наясно, че брат му — изтъкнатият и световноизвестен доктор по философия от университета в Майнц, принц Фон Розенхайн, не одобряваше начина му на живот.

— Но принце, моля ви — каза с усмивка той, — след като сте ми се обадили, ще направя всичко по силите си, за да ви помогна.

— Добре, тогава те чакам да се върнеш най-късно в събота. Ще съм ти много благодарен, Саша. Ако можеш да организираш останалото, аз ще успея да се концентрирам върху библиотеката.

— Ще вземаш и книгите? Но те са хиляди…

— Не всички, само най-важните.

— Добре, както кажеш — отговори Саша. Той се страхуваше само от това, че преместването на брат му би могло да предизвика хаос в семейния им замък. Този разговор му беше дошъл в повече и Саша реши да се отърси от напрежението в казиното на хотела.

Ивет Мортенсен почти не забеляза, че до нея на масата с ролетката седна нов играч. Погледът й беше съсредоточен само в добре изглеждащия я придружител и топчето от слонова кост.

— Жалко — каза тя, виждайки, че то отново не попадна на нейното число. Погледът на небесносините й очи накара граф Едуард да стане и да отиде до касата, за да купи още жетони.

Ивет отпи от шампанското си. Тя вече беше изпила няколко чаши и съзнанието й беше доста замъглено. Поради тази причина пропусна да забележи усмивката, с която я гледаше новият играч на масата.

Ивет обичаше разкоша и разточителството на казината повече от всичко на света. Тя беше горда от себе си — беше дошла тук в компанията на истински граф, който беше не само богат, но и изглеждаше твърде добре. Ивет обичаше лукса и парите и ги поставяше на първо място в живота си. Мъжът до нея трябваше да е в състояние да й ги осигури. Ако не беше, идваше ред на следващия.

— Късметът в любовта почти винаги идва за сметка на неуспех в залаганията, мила моя — изненадващо каза съседът й по маса.

Ивет изгледа нисичкия пълен господин с пренебрежителна усмивка. След още една глътка шампанско обаче реши, че може да си побъбри с него. Така или иначе Еди беше отишъл за нови жетони и беше започнало да й става скучно.

— Едуард е граф — каза тя. — Той изпълнява всяко мое желание, а освен това е много богат.

— Щом казвате — отвърна нисичкият пълен мъж, облечен с ленен костюм. Ивет го изгледа и си помисли, че той беше крайно неподходящо облечен за това място, където почти всички мъже бяха с костюми, а жените — с официални рокли. Едуард например дори носеше смокинг, а самата Ивет беше облечена с вечерна рокля от сребърно ламе с дълбоко деколте.

Снизходителността на тона му я подразни и за да му докаже правотата си, тя му показа безименния пръст на лявата си ръка, навирайки го почти в лицето му. На него блестеше пръстен с диамант.

— Ето, той ми го подари — каза тя. — Едуард ме обича и е готов да изпълни всяко мое желание. Той може да ми предложи живота, за който винаги съм мечтала.

Мъжът до нея я погледна.

— Не сме ли се срещали вече, уважаема?

Тя вдигна рамене.

— Не знам… може би.

— На едно парти в Берлин. Нека опресня паметта ви. Мисля, че там бяхте в компанията на богат индустриалец или бъркам?

Ивет беше прекалено пияна, за да може да разсъждава трезво и да осъзнае, че може би е по-добре да не разговаря с нисичкия господин.

— Ааа, Отокар, този сладур — усмихна се тя. — Той беше много щедър, обаче не пожела да сподели нашата малка тайна на съпругата си и предпочете да си остане с нея.

— С други думи — заменили сте го като носна кърпичка, така ли?

Тя се изсмя.

— Ами за какво друго са мъжете?

— И на Отокар това ваше отношение му харесваше, така ли?

— О, за хора като Отокар е много трудно да осъзнаят, че жените са с тях само заради парите им. Те предпочитат да гледат на себе си като на потентни атлети, а и не могат да си позволят да развалят дълго градения си в обществото образ на примерни мъже. Повярвайте ми, не се е родил мъжът, който може да ми устои, ако реша, че го искам.

Той й вярваше и знаеше, че е права.

— А граф Кутнер е поредната ви жертва, така ли? Горкичкият.

— О, не, с Едуард е различно. Той е истински граф все пак.

— Но е женен, нали? — с усмивка попита пълничкият мъж.

Ивет се усмихна победоносно.

— Всички бяха женени. Едуард обаче ще се разведе заради мен. — Тя се обърна и потърси с очи Едуард, който вече трябваше да се е върнал. — А, ето го, идва. Защо не го попитате и не се уверите, че съм права?

Мъжът до нея обаче се изправи.

— Стана късно, трябва да си тръгвам. Утре сутринта летя за Германия. Брат ми се мести и обещах да му помогна — каза той и елегантно й целуна ръка. — За мен беше удоволствие да ви видя отново, госпожице Мортенсен. Поздравете графа от мен — каза той, стана и изчезна в тълпата от хора в казиното точно в момента, в който Едуард се върна с жетоните.

Графът изгледа отдалечаващия се мъж с недоверие.

— Кой беше този? — попита той с нотка на ревност, а Ивет се засмя загадъчно.

— Не се притеснявай — каза тя. — Дребни и дебели мъже не ме интересуват. А и този май никак не беше богат. Видя ли го? Беше с някакъв ленен костюм. Как изобщо са го пуснали да влезе тук?

Едуард погледна отново към мъжа, който вече беше съвсем близо до изхода.

— Познат ми е отнякъде.

— Ами той със сигурност те познава, както и мен — отвърна Ивет, отпивайки от поредната си чаша шампанско. — Сигурно от Берлин. Донесе ли жетони?

Едуард й ги подаде и тя го погледна радостно.

— Вече можем да се връщаме у дома — каза победоносно той. — Получих обаждане от адвоката ми — Лео няма да прави спънки. Съгласна е да се разведем, без да поставя условия.

— Каква глупачка — презрително каза Ивет и заложи всичките жетони на 17. — Щастливото ми число — усмихна се тя.

Граф Едуард изведнъж се сети кой беше мъжът, с когото Ивет говореше. Без съмнение той беше Саша фон Розенхайн, по-точно принц Саша фон Розенхайн. Той не беше наследник на титлата на фамилията, защото имаше по-голям брат, но пък за сметка на това беше наследник на половината от богатството й, което беше доста значително. Принцът имаше малка галерия в Берлин, която беше по-скоро негово хоби. Принц Саша принадлежеше към света на хората с частни самолети и лични яхти и се чувстваше много добре в него. Той обаче беше и всеизвестен клюкар и имаше очи и уши навсякъде. Принц Саша не беше човек, на когото можеш да довериш тайните си, без утре всеки да знае за тях, но пък и без друго граф Едуард не го познаваше толкова добре, че да се опасява от нещо подобно. Двамата само се бяха виждали на светски събития и почти не бяха разговаряли.

— Саша фон Розенхайн — тихо каза Едуард и въздъхна.

Кого заблуждаваше? Почти със сигурност още утре светските хроникьори на хайлайфа щяха да узнаят с кого беше граф Едуард на Лазурния бряг и заради кого щеше да се разведе. Ивет прекалено дълго беше останала в компанията му, а и беше изпила прекалено много шампанско, за да държи езика зад красивите си зъби.

Едуард с гордост погледна към Ивет. Тя беше просто съвършена — мечтата на всеки нормален мъж. Той си я беше извоювал и беше много горд с постижението си. Графът въобще не мислеше за Лео и силно се надяваше, че когато утре пристигнат в имението, тя вече ще си е отишла.

Надеждите на графа обаче не се оправдаха.

Влизайки в преддверието на голямата къща, Едуард видя куфарите на своята бъдеща бивша съпруга. Ивет обаче не им обърна никакво внимание. Тя влезе в приемната и остана възхитена от големите огледала, кристалния полилей и старинните мебели в стил бидермайер.

— О, Еди, това е прекрасно! — извика тя. — Просто фантастично!

Едуард беше горд с имението си — все пак не кой да е, а самата Ивет го беше харесала, а тя посещаваше само най-изисканите и скъпи хотели. Едуард обаче беше забравил или му се искаше да забрави, че тази къща беше доста западнала, преди Лео да дойде да живее в нея, и изглеждаше в сегашния си вид само и единствено благодарение на нея.

— Радвам се, че ти харесва, любима моя — каза той. — Това ще бъде твоят дом.

— Имение, истинско имение! — въодушевено извика Ивет и се качи по стълбите, постлани със скъп килим. От горе тя хвърли още един поглед на приемната и каза: — Това е божествено, чувствам се като в приказка!

Едуард се усмихна доволно и с неудоволствие забеляза Лео срещу себе си. Тя изглеждаше чудесно — облечена беше със светложълт костюм, под който носеше снежнобяла блуза. Тъмната й гъста коса падаше свободно по раменете, прихваната с цветна диадема на челото. Едуард трябваше да признае, че Лео беше привлекателна жена. Тя обаче не можеше по никакъв начин да се сравнява с Ивет, която беше като излязла от модно списание.

— Надявах се повече да не се видим… — каза той.

— И аз не се радвам особено на срещата ни — подобаващо му отвърна тя. — Ако беше дошъл няколко минути по-късно, изобщо нямаше да ме видиш.

В потвърждение на думите си тя взе един от куфарите в преддверието и го отнесе в багажника на малкото си синьо кабрио, което вече беше паркирано пред входа.

— Останалото ще изпратя да вземат, когато знам със сигурност къде ще живея за постоянно — каза тя и хладно го изгледа. — В бюрото си ще намериш всички документи. Постарала съм се да завърша всичко и да го приведа във вид, отразяващ сегашното му състояние.

— Нямаше нужда да го правиш.

— Нямаше. Но не искам при развода да се оплакваш, че не съм работила съвестно — каза тя и тръгна към колата си. — Е, това беше.

Той кимна.

— Така изглежда. Ще ти изплащам месечна издръжка — щедро каза той.

Лео повдигна вежди.

— Не е нужно. Сама ще се оправя — каза тя и погледна към Ивет. — Пази си парите, ще ти трябват.

Ивет, облечена в къса поличка, блузка с дълбоко деколте и обувки с високи токове, се опита да слезе по стълбите от централния вход към паркинга, но срещна затруднения и се наложи Едуард да й помогне. Преди да види тези обувки, Лео не беше предполагала, че някой може да носи толкова високи токове и да пази равновесие на тях. Деколтето на Ивет вече беше украсено с колие от смарагди — явно беше открила семейните бижута, които Лео беше оставила на масичката до леглото в спалнята.

— О, Еди, виж какво си намерих — радостно каза тя и му показа колието. На китката й пък стоеше златна гривна.

— Смарагдите на баба ти стоят чудесно — каза доволно Едуард и Ивет се усмихна още по-широко. Тя погледна към Лео, която беше виждала само на снимки, видя синьото кабрио и куфарите и извика:

— Не можеш да позволиш това, Еди! Тя не може да вземе колата! Когато я видях отпред, си помислих, че е подарък за мен!

Тя го погледна мило, но от очите й хвърчаха искри.

Едуард въздъхна.

— А… да, щом го искаш — той се обърна към Лео, която ги наблюдаваше гневно. — Ще ти извикам такси, Лео.

Ивет я погледна победоносно, отиде до колата и седна зад волана.

— Съжалявам, но ще трябва да станете от там — каза Лео. — Тази кола ми е подарък от бащата на вашия… Еди. Тя е моя собственост.

Лео погледна Ивет, която намръщена излезе от кабриото. Тя беше точно такава, каквато графинята беше очаквала — кукличка, алчна за пари. Едуард щеше да й се порадва още малко и след известно време щеше да разбере какво всъщност му се е случило. Тогава щеше да е твърде късно.

Това обаче вече не беше нейна грижа. Тя беше уморена от постоянните му изневери и лъжи. Едуард беше затворена страница в живота й.

Лео запали двигателя и тръгна. Смаяният и разочарован поглед на Ивет й беше достатъчна награда за всичко, случило се днес.

— Тя не може да направи това! — разярено извика Ивет.

— Всъщност Лео има право — каза Едуард и се опита да сложи ръка на рамото й, за да я успокои. Тя обаче се дръпна. — Колата е нейна.

— Но аз винаги съм си мечтала за такава — фолксваген костенурка кабрио!

— Тогава ще получиш своя собствена — каза Едуард и отново опита да сложи ръка на рамото й. Този път тя не се отдръпна.

— Искам и аз синя. Или не… може би червена…

— Ще имаш каквато искаш, даже по-хубава от тази. Обещавам ти.

Ивет се усмихна триумфално. Едуард обаче изтълкува усмивката й по друг начин — реши, че е от благодарност. Тя го прегърна.

— О, Еди, толкова те обичам. Ти си прекрасен!

Тя му подари страстна целувка и той се разтопи от щастие.

— И аз те обичам, Ивет. Не мога да си представя живота си без теб. Ще станеш ли моя жена? Искам да кажа… след като се разведа.

За секунда Ивет го погледна невярващо, след което осъзна, че беше постигнала целта си. Едуард щеше да се ожени за нея! Тя щеше да бъде истинска графиня! Щеше да живее в това прекрасно имение и да бъде богата! Тя успя!

— Да, мили мой, ще бъда твоя жена.

Принц Саша фон Розенхайн отвърна на силното сърдечно ръкостискане на брат си.

Принц Корнелиус беше висок и слаб човек. Братята изобщо не си приличаха — нито по външен вид, нито по характер. Корнелиус имаше тъмноруса коса, която определено се нуждаеше от подстрижка. Лицето му беше дълго и слабо, а кафявите му очи гледаха сериозно иззад очила с тънки рамки, които пораждаха у всеки, който се запознаваше за пръв път с него, усещането, че всеки момент ще паднат. Те обаче си оставаха там, закрепени на върха на аристократичния му орлов нос. Принц Корнелиус фон Розенхайн приличаше на интровертен учен, а сивите панталони, карираната риза и старомодната жилетка, с които обикновено беше облечен, само допълваха този му имидж.

Принц Саша погледна фасадата на замъка, в който брат му щеше да живее от сега нататък. Той беше доста различен от замъка им в долината на река Рейн. Елфенберг се намираше на върха на малък хълм, близо до брега на малко езеро и заобиколен от гъста гора. В миналото голяма част от тези земи са били част от блатист район, а Елфенберг е бил построен като място, в което господарите на Розенхайн да отсядат, докато са на лов по тези места.

Саша винаги се беше питал защо архитектът на тази сграда, която трябваше да представлява ловна хижа, а не замък, беше избрал да я построи в стил рококо. Той не приличаше на убежище на ловци, а по-скоро на изтънчена мечта на някой любител на изкуството. Явно предците му, които бяха одобрили този външен вид на Елфенберг, са били любители на красивото и удоволствията в живота. Също както самият принц Саша днес.

— Да напуснеш замъка беше добра идея — каза той на брат си. — Какъв е смисълът да поддържаш сграда с над 200 стаи? Само консумативите й са хиляди на месец. Напълно безпредметно е.

Принц Корнелиус кимна.

— Замъкът в бъдеще ще е културно средище за университета и областта. Историческият музей вече се нанесе, а наскоро пристигна запитване от училище за приложни изкуства. Могат да използват част от залите, за да излагат творбите си. Те смятат да използват и стаите като ателиета и помещения за настаняване на ученици стипендианти.

— Да, напълно те разбирам — каза Саша. — При толкова много движение и хора в замъка ти няма как да живееш там.

Принц Корнелиус се засмя.

— Прав си, спокойствието за мен е по-важно от всичко. В университета имам достатъчно възможност да се срещам с шумни младежи. В дома си искам тишина и уединение.

Погледът на Саша премина отново по прясно боядисаните стени на замъка и се спря на кичозните гипсови орнаменти около прозорците и под покрива.

— Ще се справиш ли с преместването? — попита той брат си и го погледна загрижено.

— Разбира се — отвърна принц Корнелиус. — Отделил съм цялото западно крило за новата си библиотека и работните си помещения. Разбира се, ще трябва още малко време, за да се обзаведе и завърши напълно, но аз мога да се нанеса и да започна да работя тук още днес, имам всичко необходимо за целта.

— Да работиш? Не работиш ли достатъчно в университета?

— Не съм ли ти разказал? Решил съм да започна голям философски труд — всеобхватен — от Платон до Карл Попър…

— Боже господи — отвърна Саша, — ти никога няма да спреш, нали? Та подобен научен труд би ти отнел години, ако не и десетилетия…

— Напълно прав си — кимна принц Корнелиус и се усмихна доволно.

— Дори да го напишеш, кой ще издаде подобен труд?

— Ако е необходимо, ще го издам сам — уверено отвърна принц Корнелиус.

— Та ти си в университета почти денонощно. Кога ще намериш време?

Принц Корнелиус повдигна гъстите си вежди.

— Разбира се, няма да допусна преподавателската ми дейност да страда. Ще пиша най-вече през ваканциите между семестрите.

— Защо ли си мислех, че ще ги използваш, за да направиш замъка малко по-обитаем за живи хора…

Принц Корнелиус му намигна.

— Не се безпокой и за това ще намеря време. Замъкът вече е почти готов, а и винаги мога да разчитам на помощта на Готлиб.

Готлиб Херцфелд беше секретар на Корнелиус, но на практика — момче за всичко. Дребничкият слаб човек работеше за семейството му от десетилетия и вече беше надхвърлил седемдесетте.

Саша въздъхна.

— Сигурен съм, че кашоните ще са в същото положение, когато дойда да те видя пак.

— Какво значение има? — махна с ръка Корнелиус и прегърна брат си. — Веднага ли се връщаш в Берлин? — попита го той, докато Саша се качваше в скъпата си спортна кола.

Той се усмихна.

— След този напрегнат уикенд заслужавам малко да си почина, не смяташ ли?

— Пак ще обикаляш казината, нали? — каза брат му и повдигна вежди.

— Разбира се, че пак ще ги обикалям. Не се притеснявай за мен, братко, знам си мярката. Рулетката ми е само за отпускане.

Двамата братя вечно бяха загрижени един за друг. Саша запали двигателя и махайки за довиждане тръгна. Той се опасяваше, че брат му няма да може да се оправи в целия този хаос, който сам си беше създал — преместване, студенти, научен труд… а колко по-приятно беше просто да поиграеш в казиното.

Саша се настани в най-скъпия хотел във Висбаден и вечерта се запъти към близкото казино, за да „разпусне“ от натрупания през уикенда стрес. Качвайки се по стълбите към главния вход, до който имаше скъпи магазини, в един от тях той видя позната физиономия.

— Лео? — изненадано извика той. — Лео фон Кутнер?

Жената се обърна и го изгледа не по-малко изненадано.

— Саша? Какво правите тук?

Графиня Леополдин беше много изненадана от неочакваната среща и бързо скри в дамската си чанта нещо, което до този момент беше държала в ръце.

Саша се приближи до нея. Отдавна вече се беше свечерило и под светлините, отразяващи се в големите витрини на магазините, можеше да я види по-добре. Лео беше бледа и изглеждаше някак потисната. Саша я познаваше от благотворителни събития, в които тя беше участвала заедно със съпруга си. Леополдин фон Кутнер му беше много симпатична — тя излъчваше класа и достойнство, което едва ли можеше да се каже за съпруга й.

— Ами бях наблизо и, както знаете, с удоволствие играя на рулетка… — той се усмихна и с жест я покани в казиното. — Как сте, Лео, какво ново покрай вас?

Тя се усмихна смутено.

— Ами какво да ви кажа… дълга история.

— Ако имате предвид раздялата ви с Едуард, чух за това.

— Да, разбира се, и това… но всъщност проблемът е другаде.

Саша я погледна въпросително.

Най-неочаквано той я хвана за ръка и я заведе в близкия парк, където седнаха на една отдалечена пейка.

— Какво се е случило? — настойчиво я попита той.

Лео имаше добро мнение за принц Саша. Тя го смяташе за човек, на когото може да се довери. Много от познатите му го мислеха за женкар и клюкар, но графинята беше убедена, че под повърхността се крие съвсем различен човек.

— Напълно разорена съм — каза тя.

— Как така? Едуард не ви ли плаща издръжка?

— Предложи ми, но аз отказах.

— Аха, гордостта не ви позволи.

Тя кимна.

— Ето ме сега тук. Не мога дори да си платя хотела и си помислих… — погледът й се спря върху осветените прозорци на казиното.

— Не, Лео, това не е за вас. Вие не сте хазартен тип. По-добре поговорете с Едуард.

— Никога! — ядосано извика тя.

Саша въздъхна.

— Вината до голяма степен е негова. Вие не бихте могли да знаете, че той ще загуби ума си по тази Ивет Мортенсен. Постави ви в много трудна ситуация и трябва да плати за това.

— Аха, значи и вие знаете.

Явно нищо не можеше да убегне от очите и ушите на принц Саша. Той както винаги знаеше всичко за всеки.

— Ами хората говорят…

— Всъщност няма нищо за криене. Бракът ни просто свърши.

— И така да е, тази Ивет Мортенсен… моля ви, Лео, не съм предполагал, че Едуард може да прояви толкова лош вкус. Съвсем скоро ще разбере какво си е причинил. Тази жена се интересува само от пари и лукс. Мисля, че ако изчакате малко, той ще дойде при вас, за да ви моли да се върнете при него.

Изражението на Лео стана още по-сериозно.

— Не искам да се връща при мен, Саша. Това е последното нещо, което бих допуснала в живота си. Любовта ни отдавна си отиде. Той започна да ме лъже още в самото начало. Опитвах се да не обръщам внимание на случващото се, но нямаше как да игнорирам всичко, което той ми причиняваше. Искам да започна нов живот. Трябва да го започна. Искам да завърша образованието си, което прекъснах, когато се оженихме, и да стана учителка. Междувременно обаче трябва да намеря някакъв начин да изкарвам прехраната си…

— Казиното не е вариант за това, Лео, повярвайте ми — отвърна принц Саша.

Той беше истински трогнат от чутото. Доколкото познаваше Лео, тя беше достойна жена със стил и добър вкус и при всички положения не заслужаваше това, което Едуард й беше причинил.

— Познавате ли брат ми? — неочаквано я попита той.

Лео го погледна изненадано. Тя не очакваше толкова бърза смяна на темата.

— Не, не лично. Разбира се, чувала съм за принц Фон Розенхайн, но… не, не го познавам.

— Брат ми се премести в новия си замък съвсем наскоро. Аз имах честта да му помогна в преместването — истинско логистично постижение — с гордост каза Саша. — Брат ми обаче не е предприел нищо по въпроса с опазването на съкровищата си.

— Съкровищата си? — въпросително го погледна Лео. Тя не разбираше какво иска да каже той.

— Книгите му. За него те са най-ценното, което притежава — усмихна се Саша. — Брат ми е професор в университета в Майнц. Той преподава антична философия и се кани да напише голям научен труд, който да обхваща работата на философи от Древността до наши дни. Страхувам се, че през следващите няколко години ще се занимава само с това и няма да се интересува от абсолютно нищо друго. Страхувам се, че ако някой не му помогне да подреди нещата си в замъка Елфенберг и да го направи годен за обитаване, всичко ще си остане в кашоните, в които е в момента.

— Елфенберг?

— Да, малък замък близо до града. Близо до университета е и брат ми избра да се премести там главно заради това! На замъка обаче е нужна още много работа. Не е лесно тези празни стаи да станат добро място за живеене. Дали бихте били заинтересовани от тази работа, Лео?

Тя го погледна изненадано.

— Моля?

— Елфенберг трябва най-малкото да бъде обзаведен, а вие сте дама с добър вкус и изискан стил. Ако някой може да свърши тази работа добре, то това определено сте вие, Лео, Какво ще кажете?

— Предлагате ми работа ли?

Тя наистина не беше сигурна, че го е разбрала правилно.

Принцът кимна.

— Всъщност брат ми ви я предлага. Ако не му помогне някой, добрият стар Готлиб с месеци ще трябва да мести и разопакова тежките кашони, а това не е работа за възрастен човек като него.

Лео се засмя.

— Явно брат ви не се интересува особено много от светската суета.

— Никак даже. Той е най-интровертният професор по философия, когото можете да си представите. За него е важно само духовното, материалното не го вълнува — каза Саша и забеляза как изразът на лицето й стана по-весел и дори се усмихна.

— Зная отлично за какво говорите — каза тя. — Дядо ми също беше преподавател — в Марбург.

— Значи наистина разбирате за какво става въпрос. Какво ще кажете за предложението?

— Ами ако брат ви е съгласен, с радост ще приема работата. Всъщност аз нямам и много други варианти, мога да платя хотела си само за още два дни.

— Не се притеснявайте, два дни са ми напълно достатъчни, за да го убедя, че сте му необходима.

Принц Саша отиде в Елфенберг още на следващата сутрин. Както и очакваше, той завари брат си да разопакова част от стотиците кашони с книги, а Готлиб Херцфелд и готвачката се занимаваха с подреждането на голямата кухня в приземния етаж на сградата.

— Саша, каква изненада! Нямаше ли да ходиш във Висбаден за няколко дни? — изненада се принц Корнелиус, виждайки брат си.

Саша премести няколко стари прашни книги от едно кожено кресло и седна на него.

— Нужна ти е помощ, Корнелиус. Само с Готлиб и старата готвачка няма да можеш да се справиш. Този замък ще е все така полуобитаем с години.

Корнелиус, който беше започнал да си води записки на един лист за това какво е свършил и какво му остава по разопаковането, го погледна.

— Ако можеш да ми помогнеш, ще съм ти безкрайно благодарен.

— Не аз. Имам предвид друг. Лео фон Кутнер е много добра за такива задачи.

— Чужд човек? — Корнелиус никак не изглеждаше въодушевен от идеята.

— Ако Лео се заеме с обзавеждането, ти ще имаш повече време да се занимаваш с книгите и библиотеката си.

— Хм — каза принц Корнелиус замислено и взе една купчина книги, които занесе в съседното помещение. В него вече бяха монтирани рафтове, очакващи „съкровищата“ му. Саша го последва и осъзна, че брат му може би не го беше чул, толкова улисан беше с книгите си.

— Добре — спонтанно и неочаквано за брат си извика Корнелиус. — Щом имаш добро мнение за този Лео фон Кутнер, доведи го и да започва работа.

— Лео всъщност е Леополдин — поясни Саша.

Корнелиус кимна и извади един голям том от книгите, които току-що беше сложил на рафта до себе си.

— Боже господи — изненадан и възхитен извика Корнелиус, — знаел ли си, че притежаваме първото издание на „Метафизика“ на Аристотел?

— Доколкото знам, Аристотел е живял доста преди да открият книгопечатането… или бъркам…?

— Става дума за първото печатно издание на книгата, Саша.

Той вдигна ръце.

— Нищо не разбирам от философия, печат и тем подобни — каза той. — Кажи ми, искаш Лео да дойде, така ли?

— Да, както казах, нека да идва този Лео.

— Тази, Лео е тази, не този.

— Какво… а, добре — отвърна разсеяно Корнелиус. Той може би пак не беше разбрал какъв е полът на Лео. — Трябва да покажа на колегите тази книга. Искам да видя погледите им, когато разберат какво притежава родът ни.

— Лео е „тя“ и ще дойде тук още утре сутринта — каза Саша, надявайки се брат му да го е чул и разбрал.

— Да, да, добре.

Саша разбра, че няма да може да излезе на глава с брат си днес, особено след като беше намерил тази „находка“, каза му довиждане и тръгна, оставяйки го насаме със „съкровищата“ му.

В приемната той срещна стария Готлиб, облечен в строг черен костюм и с бели ръкавици. Секретарят ходеше гордо изправен, но възрастта му си казваше своето и краката вече не го държаха както едно време. Понякога се налагаше да спре и да си почине.

Той беше тръгнал с поднос, пълен със скъпи кристални чаши, които носеше към една от залите на замъка. Коридорът обаче беше пълен с кашони и той за малко не се спъна в един от тях.

Саша видя, че чашите щяха да паднат, взе подноса и го сложи върху един кашон.

— Утре ще дойде на работа нов човек, който ще ви помага — каза Саша. — Брат ми се съгласи.

Старият човек се усмихна.

— Чудесна идея, ваше височество.

Саша кимна.

— И аз така мисля.

Малкият син кабриолет бавно премина по тесния път нагоре по ниския хълм, на чийто връх се извисяваше замъкът Елфенберг. Скоро той стигна до величествената сграда с осветени от слънцето жълти стени. Преди да тръгне по алеята, която водеше към централния вход, Лео спря и се загледа в сградата. Тя не харесваше прекалената пищност и помпозност на рококото, но този замък й допадна от пръв поглед. Всичко в него беше направено стилно, красиво и с мярка. Беше във формата на подкова и очевидно съвсем скоро беше ремонтиран. Паркът, който слизаше надолу към езерото, обаче изглеждаше някак запуснат — явно не бяха помислили за него.

Тя продължи и стигна до стълбата, водеща до богато украсената и боядисана в бяло входна врата на замъка.

Още не беше извадила куфара си от багажника, когато вратата се отвори и отвътре излезе възрастен господин в безукорен черен костюм.

— Графиня Кутнер? — попита той и се приближи към нея, след като тя кимна. — Добре дошли в замъка Елфенберг. Аз съм Готлиб, секретарят на негово височество. Моля позволете ми да взема багажа ви.

Лео погледна слабичкия възрастен човек изненадано.

— Моля ви, няма нужда, сама ще се погрижа за багажа, куфарът не е тежък — каза тя и той я погледна с облекчение. — Ще ви бъда благодарна, ако ме заведете при негово височество.

Той кимна.

— Моля, последвайте ме.

Тя тръгна след него, влизайки в голямото елегантно фоайе на замъка! Подът беше постлан с бял и зелен мрамор, вратите бяха с позлатен обков, а картините на стените бяха в скъпи рамки. Мраморна стълба с позлатен парапет водеше към горния етаж.

Те минаха в едно от страничните крила на сградата и влязоха в светла и приветлива работна стая, в която имаше старинно бюро, отрупано с книги, и модерни кресла и диван. Подът беше от бял мрамор — също както и камината. Помещението беше уютно и приятно, но доброто впечатление се разваляше от пръснатите навсякъде кутии и кашони.

— Тук е библиотеката на негово височество — каза Готлиб и отвори бяла странична врата.

В библиотеката имаше безброй рафтове, повечето от които обаче все още бяха празни, а книгите бяха в кашони на пода. В средата на целия хаос от книги, кашони и кутии седеше принцът, вглъбен в една от безбройните книги. За свое голямо удоволствие той продължаваше да намира неподозирани „съкровища“ — книги, които дори не знаеше, че притежава.

Този висок едър човек се беше зачел и не обръщаше внимание на никого и нищо около себе си. Лео се засмя.

— Ваше височество — каза Готлиб, притеснен, че смущава господаря си. — Графиня Кутнер е тук.

— Кой? — изненадан попита принцът.

В следващия момент се сети, че ставаше дума за Лео — жената, за която брат му беше споменал, че може да му е от полза, и й подаде ръка за поздрав.

— Леополдин фон Кутнер — представи се тя. — Брат ви трябва да ви е казал за мен.

— А да, да, разбира се. Но той спомена за… Лео фон Кутнер.

Тя се усмихна.

— Може би брат ви не е споменал, че съм жена, а не мъж.

Той я погледна. Тази висока стройна жена имаше излъчване, което определено му хареса.

— Хм, може би… — замислено каза той. Защо Саша не му беше казал да очаква жена, а не мъж? Или пък беше… все едно.

Лео се огледа наоколо.

— Изглежда се нуждаете от помощ тук — каза тя.

— Тук в библиотеката — не. С книгите си се занимавам само аз, графиньо — каза той, почти изпадайки в паника, че някой почти непознат може да пипа „съкровищата“ му.

— Както желаете, ваше височество — каза тя и принцът се успокои — „съкровищата“ бяха в безопасност. — Трябва обаче да ви кажа, че притежавам значителен опит в каталогизиране и подреждане на книги.

— Моля, погрижете се за останалата част от къщата, ще съм ви много благодарен.

Принц Корнелиус не можеше да позволи на чужд човек да слага ред в книгите му, ако ще да беше най-опитният архивар и библиотекар в света.

Тя кимна.

— Както желаете, ваше височество.

— Ако позволите, ще ви покажа замъка, графиньо — каза Готлиб.

— Разбира се, Готлиб. Страхувам се, че обезпокоихме негово височество. Той очевидно е много зает.

— Права сте, страшно зает съм — каза принц Корнелиус и отново се зачете в книгата си.

Още от първия момент Лео се почувства изключително добре в Елфенберг. Нейните стаи — дневна, спалня и собствена баня — се намираха точно срещу крилото, в което беше библиотеката, и тя виждаше, че принцът почти всеки ден работеше до късно през нощта. Когато беше в замъка, той почти не излизаше от там — явно неговият свят беше само и единствено библиотеката.

През следващите няколко дни Лео разгледа помещенията на замъка и разбра, че наистина имаше много работа. Имаше мебели за сглобяване или преместване; кашони, които трябваше да се изпразнят и съдържанието им да се подреди по рафтовете и шкафовете, както и много картини и огледала, които трябваше да бъдат окачени по стените.

Лео се беше качила на стълба в коридора на горния етаж и с бормашина в ръка изчисляваше къде точно да пробие дупка за куки, на които да бъде окачен портретът на ездач в блестящо снаряжение и бяла перука. Мъжът излъчваше сила и увереност и много приличаше на принц Корнелиус.

Самият принц мина по коридора на път за библиотеката и видя облечената в дънки и тениска Лео, за присъствието, на която почти беше забравил, сръчно да пробива дупка с бормашината.

— Това не е ли работа на Готлиб? — попита той, след като тя приключи с пробиването.

Лео го погледна изненадана. Не го беше чула да идва, може би защото бормашината издаваше много силен шум.

— Готлиб има артрит и ставите много го болят. Горкичкият не може да се качи на стълба, камо ли да пробива с бормашина.

— Артрит ли? Нямах никаква представа за това.

— Така си и помислих — каза тя и заби и последния дюбел в стената, след което сложи куката. — Бихте ли ми подали картината?

Принц Корнелиус взе портрета на своя дядо — принц Улрих Еберхарт — и й го подаде. Тя го закачи.

— Добре ли е? — попита го тя.

— Мисля, че трябва да се премести малко наляво.

— Мислите ли? — попита Лео и я нагласи така, както принцът й беше казал. — По-добре ли е?

— Идеално.

— Мислите ли?

Принцът се усмихна широко за изненада и на самия себе си.

— Убеден съм.

Лео слезе от стълбата и сложи бормашината обратно в кутията с инструменти.

— И все пак смятам, че работата с бормашина не е за жена — каза принцът.

— Опасно е да дадеш на жената равноправие, защото твърде скоро тя няма да е доволна от него и ще поиска нещо повече.

Корнелиус я погледна сякаш беше призрак.

— Познавате творчеството на Ницше?

Лео се засмя.

— Това учудва ли ви?

— Ами всъщност — да — призна той.

— Може би извадих думите от контекста, но „надмощието“ на мъжа никак не ми допада като идея — отвърна тя.

— Да, чела съм доста книги на Ницше. Дядо ми беше специалист по творчеството му.

— Дядо ви? — изненадан повтори той.

— Фридман Шафнер. Може би името ви е познато, той преподаваше философия в Марбург.

— Фридман Шафнер е ваш дядо? Разбира се, че името му ми е познато — каза удивен той и от този момент нататък сякаш погледна с други очи на графинята. — Той беше един от най-забележителните учени на своето време. Аз лично обаче смятам, че незаслужено подценяваше приноса на натурфилософите от Древността като Талес от Милет например.

— Може и да е грешал в някои от вижданията си — каза Лео и затвори стълбата. — Но Талес от Милет… моля ви! Гледайки към звездите, опитвайки се да разбере скрития им смисъл, той не видял, че на пътя му има кладенец и паднал в него, ставайки обект на присмех. Може и да е бил наясно с духовното и метафизичното, но не е имал представа какво се случва около него.

— Да си философ означава да правиш жертви…

— Да, жертви. Колко добро оправдание — иронично и с лека усмивка каза Лео. Тя му подаде тежката кутия с инструменти и го помоли да я последва към сервизните помещения. — Ще ми е необходим допълнителен бюджет за ремонти и обзавеждане — каза тя.

Той не очакваше Лео да смени темата толкова бързо.

— За какво? — попита принцът.

— Ами в някои от стаите все още няма тапети, килими, завеси…

— Колко прозаично…

— … но твърде необходимо.

— Не искам да се занимавам с подобни баналности от ежедневието — с досада каза той.

— Зная. Затова сте наели мен. Та ще отпуснете ли бюджет?

— Ще ви открия сметка — каза той и Лео се усмихна.

— Благодаря ви — каза тя. — Така ще можете да се отдадете на работата си в библиотеката абсолютно необезпокояван. Имате ли вече напредък или все още се прехласвате по всяка извадена от кашоните книга?

Корнелиус се засмя.

— По-скоро второто — отвърна той.

Откритостта и прямотата на графинята му допадаха. Тя очевидно не се смущаваше от нищо и никого, а Корнелиус никак не обичаше хората да се държат угоднически и лицемерно с него само защото е принц. Тя явно виждаше в него най-обикновен човек, който трудно се справяше с ежедневните проблеми. Принцът гледаше на себе си точно по този начин.

— Можете да помолите някои от студентите ви да ви помогнат — предложи Лео. — Аз също бих могла да съм ви от полза.

— Вие имате достатъчно работа по замъка — отговори той. Принц Корнелиус никога не беше приемал студенти в къщата си и искаше това да си остане така и занапред.

— Аз съм много организиран човек — каза тя.

Той й повярва. Принцът не можеше да си спомни да е познавал преди толкова практична и организирана жена. Той много уважаваше тези качества у другите, тъй като самият той не ги притежаваше.

Малко по-късно вечерта принцът сподели отличното си мнение за графинята на Готлиб, който беше дошъл в спалнята, за да оправи леглото му.

За пръв път принц Корнелиус забеляза, че старият човек наистина се придвижваше трудно и почти не можеше да свие едното си коляно.

— Да, графинята е прекрасен човек — съгласи се Готлиб. — Истинско щастие е, че е при нас.

— Освен всичко тя е и много пряма. Не се смущава да говори по каквито и да било теми.

— Така е — каза Готлиб със стоическа физиономия. Коленете го боляха особено силно днес. — Напълно прав сте.

Принцът влезе в банята и отвътре се чу водата, която започна да пълни ваната.

— Трябвам ли ви за още нещо, ваше височество? — извика Готлиб от спалнята.

— Не, благодаря, Готлиб. Лягайте си, късно е вече.

Секретарят излезе от спалнята, а принцът се отпусна в горещата вана, мислейки си за Лео фон Кутнер. Наистина беше истинско щастие, че тази жена беше дошла в дома му. Тя беше много упорита и организирана и съвсем скоро щеше да се справи с целия хаос, който цареше в замъка Елфенберг. Дори малкият спор на философска тема с нея му беше харесал.

Той въздъхна. За бога, тази жена цитираше Фридрих Ницше!

Няколко седмици по-късно Лео стоеше в зимната градина, наблюдавайки със задоволство свършеното от нея. Тя беше превърнала малкото помещение в трапезария за закуска. От него имаше чудесен изглед към парка, в който усърдно се трудеше наетият от нея градинар. Прясно окосената ливада стигаше чак до брега на езерото. Атмосферата в трапезарията беше прекрасна. Според Лео тя предлагаше всичко, от което човек има нужда, за да започне деня си добре.

Почти всички зали и стаи в замъка вече бяха годни за обитаване. Следвайки собствения си стил, тя ги беше обзавела и декорирала така, че да са в унисон с атмосферата и архитектурата на прекрасния замък.

Лео определено беше доволна от свършеното.

Задоволството й обаче приключваше в момента, в който влезеше в кабинета на принц Корнелиус. Там всичко беше разхвърляно и разпиляно точно както в деня, в който Лео прекрачи прага на замъка.

Когато тя влезе, принцът седеше зад бюрото си и се опитваше да намери нещо в хаоса около себе си.

— Случайно да си ми виждала учебника по антична философия? — попита я той.

— Не, как бих могла. Бюрото ти е забранена зона за мен, нали?

Той продължи търсенето, а Лео внимателно го наблюдаваше и леко се усмихна. През последните няколко седмици между тях се беше изградило приятелство, основаващо се на взаимно уважение и внимание. Лео обаче трябваше да признае, че чувствата й към принца далеч преминаваха границите на приятелството. Корнелиус беше влязъл в сърцето й и тя не можеше, а и не искаше да отрече присъствието му там.

— Позволяваш ли ми да ти помогна? — въпросително го погледна тя.

— Моля те, бъди така добра. Този учебник ми е спешно необходим за часовете ми със студентите от трети курс. Семестърът започва само след две седмици. Дотогава трябва да съм напълно готов.

Лео започна педантично да издирва книгата сред безбройните томове върху голямото бюро, като същевременно подреждаше и систематизираше всички книги, които вече беше прегледала.

— Всъщност исках да ти покажа зимната градина — каза тя. — Стана чудесна трапезария за закуска. Сигурна съм, че много ще ти хареса.

— Мислиш ли?

Лео се усмихна.

— Убедена съм. Стана превъзходна. Но какво е това? — попита тя, изваждайки изискана покана изпод купчина книги.

— Боже, съвсем бях забравил за това — отвърна той.

— За какво е?

— Покана за галавечеря на фондацията към Майнцкия университет в Розенхайн за следващия уикенд.

— Предполагам, че няма как да не присъстваш, нали? — каза Лео с искрено съчувствие.

Тя знаеше, че Корнелиус никак не обичаше светски събития. За него те бяха загуба на ценно време, през което можеше да се отдаде на работата си, а не на безсмислени разговори с хора, които даже не харесваше.

— Трябва наистина. Тази фондация е основана от баща ми, за да подкрепя студенти в затруднено финансово положение. Искам или не, задължително трябва да присъствам, иначе ще стане скандал.

Лео се засмя.

— Не ти се ходи, нали?

— Никак. Най-малкото защото на такива събития присъстват само някакви надути пуяци, с които по никакъв начин не можеш да проведеш нормален интелигентен разговор. Дай им да говорят само за жени, коли и пури. Ужасно. Освен това е добре да се появя там с дама. През последните няколко години Саша ме отменяше в това, но сега е зает.

Той погледна към Лео.

— Дали ще бъдеш така добра да…

Сърцето й заби учестено.

— Защо не — отвърна тя.

— Знам, че искам твърде много от теб. Ще се отегчиш до смърт с всички тези важни клечки от градската управа и университета, но…

— Готов си да ме жертваш за каузата, така ли? — усмихна се тя.

— Не, не, за нищо на света не съм готов да те жертвам… но шампанското е много добро, ордьоврите също… пък и с теб ще мога да водя нормален разговор.

— А защо да не можеш да го водиш и с някой друг? В крайна сметка всички сме атоми в безкрайното пространство!

— Демокрит — разпозна той веднага цитата от древния философ. — Да, убеден съм, че с теб ще прекарам отлично. Ако желаеш да дойдеш, разбира се…

Тя се усмихна.

— Разбира се, че ще дойда — каза тя и извади една голяма книга. — А ето го и учебника ти.

Уикендът дойде бързо, а с него и вечерта, в която щеше да се състои галавечерята на университетската фондация.

Принц Корнелиус се ужаси само при мисълта, че трябва да присъства на това събитие. Той се беше разположил удобно в кожено кресло в приемната на замъка и се беше зачел в „Метафизика“ на Аристотел, чакайки Лео. Готлиб стоеше близо до господаря си, готов да му отвори вратата. Погледът на двамата мъже се насочи към стълбището, от което слизаше елегантно облечена изискана дама. Същата тази дама само преди няколко седмици прекарваше дните си, работейки с бормашина, чукове и отвертки. Принцът преглътна сухо.

Лео приличаше на кралица. Тя беше облечена с елегантна вечерна рокля с малко деколте, но без ръкави, която подхождаше чудесно на тъмната й коса, оформена в стилна прическа. Нежните й рамене бяха покрити с ефирен копринен шал.

Лео забеляза смаяните им погледи и се усмихна. Когато слезе в приемната, тя попита:

— Ще тръгваме ли?

Корнелиус подаде книгата, която четеше, на секретаря си и взе ключовете за колата.

— Моля занесете книгата обратно в библиотеката, Готлиб — каза принцът и възрастният човек с лек поклон излезе от стаята.

Лео беше разочарована от реакцията на принца, който не каза нищо за облеклото и външния й вид, а тя беше положила толкова усилия, за да изглежда подобаващо тази вечер. Графинята обаче се постара да скрие разочарованието си, все пак тя вече доста добре познаваше Корнелиус и знаеше, че той просто си е такъв, и се усмихна.

— Моля, след вас, принце — каза тя, след което взе ключовете от ръката му. — Аз ще карам.

— Така ли? Чудесно, благодаря. Аз не обичам да карам.

— Брат ти ми спомена…

Тонът на Лео звучеше някак обидено и с горчивина и принц Корнелиус не можа да си обясни на какво се дължеше това. Той я погледна — изглеждаше му не по-различна от обикновено. Какво ли се беше случило? Лео също не можеше да си обясни промяната в чувствата си. Разбира се, тя тайно се беше надявала Корнелиус да погледне на нея като на жена, а не само като на служителката, която подреждаше и поправяше неща в дома му. Лео беше напълно наясно, че в мислите си Корнелиус почти винаги беше някъде другаде — като типичен учен философ — и въпреки всичко изпитваше разочарование от отношението му към нея.

Тя оцени, че смокингът му стоеше чудесно. Лео го намираше за привлекателен мъж и във всекидневното му облекло, но тази вечер той изглеждаше като истински принц. В този момент тя разбра, че това, което изпитваше към него, беше любов.

Лео седна в бентлито, принцът се настани до нея и тя опита да завърти ключа, за да запали двигателя. В този момент обаче се почувства като парализирана и само успя да се обърне към него и да го погледне.

Лео отдавна беше наясно, че това, което изпитваше към Корнелиус, беше много повече от приятелско чувство. Сега обаче й стана ясно колко силни всъщност бяха чувствата й към него.

Тя го обичаше така, както не беше обичала никой мъж досега, дори и Едуард, когото до днес беше смятала за голямата любов на живота си. Сърцето й се късаше при мисълта, че Корнелиус не гледа на нея като на нещо повече от приятелка и добър служител.

Лео въздъхна. Може би трябваше да бъде търпелива, все пак Корнелиус не беше обикновен мъж — като тези, които човек среща в супермаркета или на автобусната спирка. Той беше специален. Може би му беше нужно време, за да осъзнае какво чувстваше към него тя. Лео се надяваше, че той все някога ще отвори сърцето си за нея.

Да, тя се надяваше. Надяваше се силно и искрено.

Надеждата й беше споделена и от Готлиб и старата готвачка, които бяха излезли на входа и гледаха след отдалечаващата се лимузина.

— Тя е жената за него — каза готвачката и кръглото й лице сякаш се озари.

— Права сте, госпожо Помер — отвърна Готлиб и въздъхна. — Напълно права сте.

— Елате — каза готвачката, — те почти не ядоха от раците, които приготвих. Да си направим вечеря — вие и аз, като принц и принцеса.

Спокойствието и уютът отдавна бяха изчезнали от имението Кутнер.

Красивата Ивет беше проявила истинската си същност — тя беше не само капризна, но и придирчива и почти винаги сърдита за нещо. Понякога Едуард с носталгия си спомняше за Лео, която не му беше създавала каквито и да било проблеми и му беше спестявала много от нещата, които сега трябваше да върши, за да е доволна Ивет.

Едуард никога не се беше оправял добре с парите, но дори и той беше започнал да забелязва, че авоарите му се топяха като пролетен сняг на слънце. Ако Ивет продължаваше да харчи така, той съвсем скоро щеше да е изправен пред пълен банкрут. Винаги когато се опитваше да я помоли да харчи по-малко, тя го поглеждаше жално с големите си сини очи и той отново отваряше широко портфейла си. Той обаче съвсем скоро щеше да е напълно празен, ако Едуард спешно не ограничеше харчовете си.

Този следобед Ивет беше решила да се отдаде на шопинг в най-скъпите бутици във Франкфурт. Тя обаче се върна необичайно скоро и с вид на разярена тигрица влезе в приемната на имението.

Едуард я видя и веднага реши да я зарадва.

— Имам изненада за теб, скъпа моя — каза й той, а тя продължаваше да го гледа все така яростно. — Другия месец отиваме на Карибите, точно както пожела. Четиризвезден хотел, прекрасен плаж…

— А с какво ще платиш всичко това — извика тя. — Ти си банкрутирал!

Едуард я погледна изненадано.

— Защо мислиш така?

— Ти имаш ли представа какво унижение е да стоиш като идиот в бижутерийния магазин и да не можеш да си платиш, защото кредитната ти карта е отхвърлена? Опитах се да изтегля пари в брой, но банкоматът я глътна и не ми я върна! Разбира се, реших, че е грешка — все пак ти си богат граф. Обадих се в банката, за да попитам какво се е случило. Познай какво ми казаха… Ти си разорен, драги мой!

Очите й се напълниха със сълзи на безсилие и ярост. Тя се чувстваше измамена и унижена. Едуард се опита да я прегърне, но тя ядосано го отблъсна.

— Ще оправя нещата, не се притеснявай — каза той. — Ще свием малко разходите. Ето например пътуването до Карибите — мога веднага да го отменя. Ти няма нужда да си купуваш повече бижута, дрехи и обувки, имаш достатъчно и за внуците си. Просто ще живеем малко по-скромно. Къщата ти харесва, нали…?

— По-скромно? — смаяно го погледна тя. — Да се ограничавам през остатъка от живота си, това ли ми предлагаш? Мислиш, че искам да се омъжа за теб, за да се ограничавам, така ли? Къщата е хубава, но е в провинцията, а ти знаеш колко много обичам градския живот, културата, светските събития… Този свят не е моят, Едуард!

— Не е нужно всичко около теб да е пет звезди, нали?

— Напротив, драги мой, не само е нужно, но е абсолютно задължително! Ти трябва да продадеш това забутано имение и с парите да си купим мезонет във Франкфурт.

— Но тази къща принадлежи на семейството ми от столетия! — невярващо я погледна Едуард. — Носителят на титлата граф Фон Кутнер винаги е живял в нея и аз не бих могъл да я продам без съгласието на останалите си роднини, които никога няма да ми разрешат да се разделя с нея.

Ивет седна на дивана и го погледна разочаровано.

— Ти не ме обичаш, нали? — попита тя почти разплакана. — Никога не си ме обичал, признай си!

Едуард седна до нея и я прегърна.

— Разбира се, че те обичам. Обичам те повече от живота си. Заради теб се разделих с жена си…

Ивет го целуна.

— Тогава продай къщата!

— Не мога!

Той се опита да я целуне, но тя го отблъсна.

— Тогава и аз не мога — обидено каза тя и му обърна гръб.

Той сложи ръка на рамото й.

— Моля те, имай милост към мен… има неща, които просто няма как да променя…

— Какво е това? — попита Ивет, вземайки едно лъскаво списание от масичката до дивана. На корицата му имаше елегантна дама редом до изискан и добре изглеждащ господин. В текста под снимката се казваше, че това е принц Корнелиус фон Розенхайн, придружен от графиня Леополдин фон Кутнер на галавечеря, организирана от фондацията към университета в Майнц.

— Явно твоята съпруга добре се е наредила! Истински принц, боже господи!

— Така изглежда. Този господин никога не би имал финансови проблеми, да не говорим за банкрут.

— Така ли? Защо? — поинтересува се Ивет.

— Семейство Розенхайн са крезовски богати. Сигурен съм, че самите те не знаят колко пари и имоти имат. Всъщност ти познаваш брат му.

— Не, със сигурност не го познавам. В тази лига аз не мога и да си помисля да играя. Истински принц… — каза тя, трескаво мислейки за това как би могла да намери бързо и лесно решение за финансовите си проблеми. Тя обаче реши да не избързва… не още…

— Срещнахте се в казиното в Монте Карло — поясни Едуард.

— Нисичкият дебеланко? Това ли е той?

Едуард кимна.

— Да, това е принц Саша. Семейство Розенхайн са толкова богати, че биха могли да имат всичко, което си поискат. Мисля си, че и полет до Луната да си пожелаят, няма начин да не го получат.

— Аха — каза Ивет. — Толкова богат е принцът, така ли?

— Много богат. Само че той е човек, който не може да се наслаждава на парите си. Принц Корнелиус е професор по философия. Скоро се премести от Розенхайн в Елфенберг и по цели дни стои там далеч от всичко и всички, пишейки и размишлявайки. Понякога се чудя защо Господ дава толкова много на хора, които не могат да оценят радостите, които парите им могат да им донесат.

— Явно просто си е такъв човек — каза Ивет и отново погледна снимката. Принцът не беше класически красив, но изглеждаше много добре в смокинга си — имаше силна осанка. Истински принц.

— Да — отвърна Едуард. — Преподава философия в университета в Майнц, световноизвестен е.

— Колко скучно — отегчено отвърна Ивет.

— Права си — каза Едуард и я целуна по челото. — А сега ще отида да си поговоря с хората от банката — да видим какво можем да направим по случая с леките финансови затруднения.

Ивет остана сама в стаята и продължи да гледа снимката.

Лео не беше красива колкото нея или поне не по нейния начин. До принца обаче изглеждаше прекрасно и Ивет искрено й завидя. Русата красавица добре знаеше, че никога не можеше да притежава класата и излъчването на графинята. Лео беше изискана и благородна дама, а Ивет можеше да разчита само на кукленското си лице и стройното си тяло, гарнирано с деколте, дело на известен пластичен хирург. Той й беше „подарък“ от бивш „приятел“.

Ивет стисна устни. Беше по-ядосана и гневна на Лео от всякога. Принц, милионер, световноизвестен учен — добре беше изиграла картите си…

Лео, все тази Лео получаваше това, което Ивет искаше! Тя все още не можеше да забрави как графинята й измъкна синьото кабрио под носа. Ивет го беше поискала, а Едуард не можа да й го осигури. Това беше първият път, в който той й отказваше нещо. Сега това й изглеждаше като началото на края…

Явно Едуард далеч не беше толкова богат, за колкото тя го беше смятала. Тя не виждаше повече бъдещето си заедно с него, особено сега, когато беше изправен пред фалит. Въобще не се замисли, че причината за плачевното му финансово състояние беше само и единствено връзката му с нея. Той просто вече не можеше да й предложи това, което тя искаше и от което имаше нужда. Точка по въпроса.

Да се ограничава? Той даваше ли си сметка какво й предлагаше? Не, тя нямаше да се ограничава, не и при положение че по широкия свят има толкова много мъже, които буквално не знаят какво да правят с милионите си. Тя имаше чудесна идея — те можеха да ги похарчат за нея или още по-добре — да й ги дадат, за да си ги похарчи тя лично. Да не може да плати на бижутера за диамантените обеци и да трябва да ги върне, Едуард я беше подложил на най-голямото унижение в живота й и щеше да си плати за това.

Ето например този принц — той беше просто идеален за Ивет. Той беше учен философ, който щеше да прекарва дните си в библиотеката и кабинета си, пишейки статиите и книгите си, а жена му щеше необезпокоявано да харчи милионите му. Какво по-хубаво може да има от това за една съпруга?

Но на пътя й беше застанала Леополдин. Тази Леополдин!

Ивет отново погледна снимката и се усмихна лукаво. Графинята безспорно беше красива жена, но не притежаваше неустоимия и изкусителен чар на Ивет.

Тя се замисли. Този учен явно не се интересуваше особено от светската суета и удоволствията, които можеше да купи с парите си. Ивет обаче можеше да промени това и да накара хормоните му да заговорят. Същите тези хормони, които бяха стрували на предишните й приятели милиони, а бедния Едуард бяха довели до пълен банкрут.

Да се ограничава? Не и тя, драги графе, не и тя.

Ивет се замисли и на красивите й устни се появи лукава усмивка. Да завладее принца щеше да й е още по-приятно, знаейки, че ще го отнеме от Леополдин. Първо й беше взела Едуард, но той се оказа твърде беден за вкуса й. Сега беше ред на принц Корнелиус. След като беше успяла веднъж, със сигурност нямаше да има проблем да го постигне и втори път.

Първото нещо, което видя Едуард, след като се събуди на другата сутрин, беше Ивет, която подреждаше куфарите си.

— Какво правиш, за бога? — извика той и скочи от леглото.

— Напускам те — спокойно каза тя, прибирайки кутията с любимите си бижута в единия от куфарите.

— Не можеш да го направиш! — смаяно каза той, виждайки я да взема куфарите и да се отправя към вратата.

— Напротив, мили Еди, мога и още как. Ти просто нямаш какво повече да ми предложиш.

Графът бързо осъзна какво се беше случило. Ивет го беше лъгала — тя никога не беше го обичала. Нито за секунда. Русокоската беше с него заради парите и титлата му. След като обаче парите бяха привършили, тя нямаше повече работа в дома му. Как можа да бъде такъв глупак?

— Лицемерка! — извика той. — Била си с мен само заради парите ми, а сега отиваш при следващата си жертва, нали?

Тя се усмихна снизходително.

— Все ми е едно как ме наричаш — каза тя. — Стига, Еди, не бъди лош. Прекарахме си добре заедно, но трябва да признаеш, че е дошло време за промяна. Промяна и за двама ни.

Тя излезе, а Едуард тръгна след нея и излезе навън по пижама.

Ивет отвори входната врата. Пред стълбището беше паркирано малкото синьо кабрио, което той й беше подарил и на което тя много бързо се беше наситила. Това не беше колата на Лео и Ивет не можа да й се зарадва истински. Тя искаше нейната кола — нейната и никоя друга.

— Моля те, Ивет, не ме напускай — през сълзи извика Едуард, докато тя слагаше куфарите си в малкия багажник.

— Ще изпратя да вземат останалите ми неща, когато знам къде ще живея за постоянно — хладно каза тя и седна зад волана.

— Не можеш да ми причиниш това! — той ридаеше като малко дете.

Тя се усмихна със съжаление, запали двигателя и потегли, без да се обръща назад. Едуард я гледаше, докато не изчезна от хоризонта — бос, по пижама и с подпухнали от сълзи очи.

Лятото си беше отишло и на негово място беше дошла мека топла есен. Новият семестър в университета в Майнц току-що беше започнал, а принц Корнелиус и Лео бяха подредили и дообзавели библиотеката в Елфенберг. Принцът беше изключително горд с резултата. Той беше сигурен, че без помощта на Лео нямаше да успее и до края на дните си щеше да е затрупан с кашони и купища неподредени книги. Принцът беше много доволен от работата си с Лео — тя беше умна и духовита и малките диспути на научни теми с нея много му допадаха. Тя не се смущаваше от това, че той е всепризнат учен, и спокойно и аргументирано излагаше мнението си, което в повечето случаи не съвпадаше с неговото. Лео беше чудесна жена — умна, забавна, образована и здраво стъпила на земята. Домакинството под нейно ръководство функционираше толкова добре, колкото никога досега и след като обзавеждането и подреждането бяха приключили, той я беше помолил да остане в замъка за постоянно.

Лео беше превърнала Елфенберг в отлично място за живеене и принцът се чувстваше в замъка по-добре от всякога. Тя беше приела предложението да остане на работа като главен управител на замъка с удоволствие. Дори беше назначила още хора, които да отменят стария Готлиб в някои от задълженията му. Досега Корнелиус се беше страхувал да назначава нови хора в замъка, но под ръководството на Лео те работеха отлично и той с облекчение забелязваше резултатите от труда им.

Корнелиус обаче упорито и систематично отказваше да назначи шофьор. Самият той неведнъж беше признавал, че не е никак добър в шофирането, но пътят до университета не беше нито дълъг, нито труден и той смяташе, че може да се справи без помощта на шофьор. Времето, в което караше до работа и обратно, беше връзката му със света — такъв, какъвто беше в действителност, а не такъв, какъвто го виждаше през книгите и научните си трудове.

Днес обаче имаше нов повод да се замисли сериозно върху уменията си като водач на лек автомобил. Изкарвайки на заден ход скъпото си бентли от широкото паркомясто, което управата на университета беше определила специално за него, той подпря бронята в едно малко синьо кабрио. Как, за бога, се беше озовало зад него? Корнелиус беше сигурен, че когато потегляше, зад бентлито нямаше нищо… Колата му разполагаше с всички възможни екстри за паркиране и каране на заден ход, известни на автомобилостроенето, и ето че пак предизвика инцидент. Корнелиус се засрами от уменията си зад волана.

Той изгаси мотора, стана от кожената седалка и излезе от лимузината.

— Извинявам се — виновно каза той — грешката е моя.

Другият участник в инцидента — русокоса дама — също излезе от колата си. Засрамен от неумението си, Корнелиус гледаше надолу и първото, което видя, бяха летни обувки с най-високия възможен ток, последвани от най-дългите крака на света. Повдигайки поглед, той премина през къса поличка и ефирна блузка с щедро деколте. Есента наистина беше приятна и топла, но младата дама се беше облякла прекалено лятно за ден като днешния и принцът си помисли, че можеше да се простуди в това си облекло. След като погледът на Корнелиус премина през деколтето и нежната шия, украсена с колие с диаманти, той видя красивото лице и светлосините очи на младата дама, чиято светлоруса коса се спускаше свободно по прекрасните й рамене.

Корнелиус преглътна сухо. Той имаше чувството, че пред него се беше изправила самата Афродита.

Дамата се усмихна изкусително.

— Не, не, моля ви, грешката е моя — каза тя с глас, от който го полазиха тръпки. Този тембър, тези маниери… Господи, каква жена! — Пък и щетите са минимални — допълни тя и се наведе, за да огледа пукнатия си фар, предоставяйки му възможност да се наслади на перфектно оформените й задни части. — Виждам, че бронята ви е малко хлътнала — каза тя, след като завърши „огледа“. — Като гледам каква кола карате, ремонтът със сигурност ще е скъп. На застрахователя ми това никак няма да му хареса.

Корнелиус я гледаше и не можеше да вземе решение как да отговори. След няколко секунди той се опомни и каза:

— Аз… ще поема всички разходи. Грешката беше моя. Всички знаят за крайно ограничените ми умения като шофьор. Случилото се е само потвърждение.

— Колко благородно от ваша страна — каза тя и го погледна така, че краката му се подкосиха. — Тогава бих искала да ви поканя на чаша кафе. Това е най-малкото, което бих могла да направя за вас.

— Каните ме на кафе? — объркано каза Корнелиус. — Но… ние едва сега се запознахме… даже не знам името ви…

— Ивет Мортенсен, приятно ми е — подаде нежната си ръка за поздрав тя.

— Розенхайн — представи се той. — Корнелиус Розенхайн.

— О! — извика тя и го погледна смаяно. — Вие ли сте? Мисля, че съм виждала името ви в списъка на преподавателите. Вие сте професор, нали?

Корнелиус беше поласкан от факта, че тя знаеше кой е.

— Да, така е — каза той.

— Преподавате антична философия, нали? — Ивет явно беше написала домашното си добре и се наслади на изумения му поглед.

— Ами да, така е. Това обаче едва ли е нещо, което представлява интерес за вас… античната философия имам предвид.

Ивет се усмихна, щедро показвайки му перфектните си бели зъби, дело на известна дентална клиника във Франкфурт.

— Не бъдете толкова сигурен, господин професоре. Или може би имате предразсъдъци?

— Предразсъдъци ли? — беше очевидно, че Корнелиус нямаше никаква представа какво иска да каже тя. — Какви предразсъдъци, за бога?

— Ами блондинките и пословичната им „интелигентност“… — помогна му тя.

— О, това ли? Не, не съм си и помислил нищо подобно. Моят научен и преподавателски опит сочи, че жените с руса коса не са нито повече, нито по-малко интелигентни от тези с кафява, черна или червена такава. Даже напротив — една моя студентка…

Ивет го прекъсна с кокетна усмивка.

— Кафето, господин професоре — припомни му темата на разговора тя. Никак не я интересуваше опита му с руси или чернокоси студентки в миналото, а по-скоро начина, по който щеше да харчи парите си в бъдеще… — Знам едно чудесно кафене съвсем наблизо. Какво ще кажете?

Корнелиус все още не можеше да повярва, че толкова красива жена, чиято кола беше ударил, го кани на кафе, без да го познава. Той беше толкова смаян, че само успя да кимне.

— Чудесно — изчурулика Ивет и го погледна така, както само тя можеше. Отново го побиха тръпки. — Вие сте много интересен човек, господин професоре.

— Може би не чак толкова интересен, колкото вас, госпожице Мортенсен — успя да се опомни той.

— Моля, наричайте ме Ивет — кокетно каза тя.

— Хубаво име. Точно като притежателката му, ако ми позволите да отбележа.

Тя се усмихна — зъболекарите от клиниката във Франкфурт ненапразно се гордееха с направеното по усмивката й и дори я бяха включили в каталога си.

— Очарователен сте, професоре.

Корнелиус захласнато гледаше усмивката й и не забеляза триумфа в погледа на искрящите й сини очи. Ивет беше победила — днес на кафе, а съвсем скоро в дома му — сценарият й беше много познат. Леополдин отново беше загубила. Скъпо щеше да й струва синьото кабрио, което отказа да й даде!

Оказа се, че за Ивет беше лесно като детска игра да върти на пръста си професор Корнелиус фон Розенхайн. Жена като нея досега не беше проявявала интерес към принца и той беше поласкан от вниманието й.

За да й се реваншира за кафето, той я покани на вечеря в любимия си италиански ресторант на следващата вечер.

— Имам уговорка — каза той на Лео, преди да се качи в колата си и да тръгне за срещата си с Ивет. Погледът му блестеше. — Имам среща с жена, Лео. С прекрасна млада дама, само си представи!

— С жена? — Лео пребледня като платно, но се постара да не покаже какво изпита при тази така невинно съобщена от него новина. От момента, в който беше започнала работа в замъка, тя се надяваше да се превърне в нещо повече от негов служител и таеше любовта си към принца дълбоко в сърцето си.

— Да, блъснах я… искам да кажа — с колата, докато излизах от паркинга на университета.

— Аха — каза Лео. — Ето откъде е вдлъбнатината в бронята. Колежка ли ти е?

Той поклати глава.

— Не. Даже не знам какво изобщо правеше в университета — каза той и продължи, без да осъзнава колко дълбоко нараняваше Лео с всяка своя дума. — Знам само, че е най-красивата жена, която някога съм срещал. Тя е… — той се опита да намери подходяща дума, но не успя.

— … перфектна — помогна му Лео.

— Да, точно така, перфектна е, направо божествена!

Лео имаше чувството, че някой прониза сърцето й със стрела.

— Извини ме, но трябва да побързам — каза той и запали двигателя. — Не искам да я карам да ме чака.

Той тръгна и Лео въздъхна, гледайки го да се отдалечава.

— Той се е влюбил. Влюбил се е до уши — каза на себе си тя.

Вечерта премина чудесно, въпреки разочарованието на Ивет. Принцът я беше завел в най-простоватия и обикновен ресторант, в който тя някога беше влизала. Тя обаче не показа с нищо неодобрението си. Не искаше да засегне егото му, напротив — целеше да го погали по всички възможни начини.

След като пиха по чашка шнапс след вечеря, тя успя да го убеди да се разходят по брега на река Майн. Вечерта беше прохладна, но не студена, а небето — обсипано с хиляди звезди.

— Вечерта беше чудесна — каза Ивет и внезапно спря. — Ще ми позволите ли да ви се отблагодаря за нея?

— Не е нужно — отвърна Корнелиус трогнат от любезността й. — Омагьосващата ви компания е напълно достатъчна, Ивет.

— Настоявам — каза тя и изкусителните й устни най-неочаквано за принца се озоваха върху неговите. Ароматът на парфюма й и допирът на тялото й взеха дъха му.

— Още веднъж благодаря за чудесната вечер — каза тя, след като приключи с умело преценената целувка.

— Ивет… — това беше всичко, което Корнелиус успя да каже. Целувката му беше дошла по-изненадващо от гръм от ясното звездно небе над тях.

Тя се опита да изглежда колкото се може по-трогната и завладяна от него. Получи й се.

— Ти си най-страхотният мъж, когото съм срещала. Корнелиус. Ти си толкова умен, толкова привлекателен…

Досега никоя жена през живота му не беше го наричала привлекателен, но от устата на Ивет това звучеше толкова искрено, че той и за миг не се усъмни в намеренията и помислите й.

Привлекателен! Корнелиус не можеше да си спомни да се е чувствал по-добре никога досега. В присъствието на Ивет всичко изглеждаше толкова лесно, приятно и красиво…

— Ти също си прекрасна — успя да каже той. — Според мен ти си съвършената жена, както би казал Ницше…

— Кой? — чаровно се усмихна тя.

— Не е важно — отвърна той и тя го награди с още една целувка. Този път се постара да е по-дълга и страстна и забеляза, че принцът изцяло забрави кой е и къде се намира. Идеално — целта беше постигната.

— Живея съвсем наблизо — прошепна тя и го погледна така, че нямаше нужда от друга покана. — Ако искаш… — сините й очи блестяха изкусително.

Корнелиус почти не знаеше къде се намира. Разсъдъкът му беше напълно замъглен от целувките на тази жена, от топлото й тяло, от мекия й тембър, от погледа й… тя го желаеше! Тази прекрасна жена искаше да бъде с него! Корнелиус беше толкова щастлив, че не можеше да мисли за нищо и никого, освен за нея.

Когато на другата сутрин се събуди в леглото до Ивет, Корнелиус беше по-щастлив и по-доволен от себе си от всякога.

Той, който до предишната вечер не беше изгубвал разсъдъка или контрола над себе си и за секунда, сега беше изгубил и двете напълно. Тази жена, ах, тази жена… принцът беше готов на всичко за нея.

— Нощта беше вълшебна — прошепна тя. — Най-прекрасната нощ в живота ми.

— Радвам се да го чуя — каза Корнелиус, който никак не беше уверен в опита и способностите си на любовник.

Колко прекрасна беше тя. Корнелиус не можеше да си представи по-красива и очарователна жена от нея. Той се беше влюбил в Ивет до уши.

Той се беше влюбил!

Корнелиус се замисли и се сети, че я познаваше от няма и два дни. Стана му някак неудобно и той се отдръпна в края на леглото. След това обаче се сети за всички книги, които беше чел за любовта, и осъзна, че тя наистина нямаше граници и не се съобразяваше с нищо, просто идваше — неканена и неочаквана.

След малко Корнелиус се облече и тръгна за университета. Той за нищо на света не биваше да закъснява за лекции, защото смяташе, че така ще даде лош пример на студентите си. От прозореца на спалнята Ивет видя как той излезе от входа и се качи в колата си, която беше паркирал на паркинга на кооперацията предишната вечер с доста маневри и помощ от нейна страна.

Ивет се усмихна победоносно. Да го спечели и оплете в мрежите си се оказа по-лесно, отколкото беше предполагала. Сега трябваше да кове желязото, докато все още беше горещо. Тя трябваше веднага да се вкопчи в него, за да не се обърка нещо — например той да осъзнае, че тя не го обича, а само се преструва, и да не й даде достъп до милионите си. Все пак Корнелиус беше умен човек и не беше за подценяване. С наивници като Едуард й беше лесно, но тук… тук трябваше да внимава. Всичко досега беше минало чудесно и Ивет щеше да направи каквото е нужно, за да продължи в правилната посока.

Ивет триумфираше. Тя щеше да се вкопчи в „любимия“ си и да не го пусне за нищо на света. Все пак крезовски богати принцове не влизаха в леглото й всеки ден, възможността трябваше да се оползотвори колкото се може по-добре. А тя знаеше как.

Когато Корнелиус се прибра у дома след лекциите в университета, той с учудване разбра, че всички са били много притеснени от отсъствието му предишната вечер.

— А ти какво очакваше? — попита го ядосано Лео. — Няма те цяла нощ, без да се обадиш на никого. Притеснихме се за теб — каза тя и го изгледа внимателно. — Виждам обаче, че явно не е трябвало да се тревожим.

— Не, наистина няма за какво да се тревожите — усмихнат каза той и импулсивно я прегърна. — Аз съм щастлив! Безкрайно щастлив!

— Уау — каза Лео. — Тази жена трябва да е много специална, за да те накара да се почувстваш така толкова бързо. Та вие се запознахте едва оня ден.

— Така е, Лео, тя е прекрасна. Много ще ти хареса, когато се запознаете, чудесна жена, божествена!

Въпреки болката, която изпитваше, Лео беше щастлива да види Корнелиус толкова радостен и щастлив.

В този момент позвъня мобилният му телефон — връзката му с модерния свят.

Той погледна екрана и бързо вдигна.

— Здравей, любов моя.

Лео го погледна загрижено.

— Да, разбира се, разбира се — каза той. — Очаквам те.

— Какво се е случило? — попита го тя, след като затвори.

— Водопроводът в апартамента й е избил и всички стаи са наводнени. Поканих я да остане тук, докато отстранят повредата.

— Да, разбира се — въздъхна тя. — Ще се погрижа стаята за гости да бъде оправена.

Тя се намираше точно до неговата спалня.

— Благодаря ти, Лео, много мило от твоя страна.

За голямо учудване на Лео Корнелиус не тръгна веднага към кабинета си, както обикновено, а отиде в стаята за гости, за да се увери, че домашната помощница ще я подреди добре за скъпата му гостенка. Той даже й обясни как да направи така, че жената, която очакваше да се чувства максимално удобно и комфортно в стаята си.

— Мисля, че тук на тази малка масичка може да се сложи ваза с цветя — каза Корнелиус, след като лично Лео се увери, че всички ъгли и повърхности в стаята са абсолютно почистени от прах и паяжини.

— Чудесна идея — каза Лео, хвана го за ръката и го изведе от стаята. — Най-добре е сам да се погрижиш за това. В парка има прекрасни рози.

— Рози… да, чудесно, рози… всяка жена ги обича, нали?

— Аз не — отвърна Лео. — Предпочитам лилии.

— Но нали розите са цветята на любовта…

— Добре, тогава иди и лично избери най-хубавите рози за дамата. Трябва вече да спреш да притесняваш всички с нервите и припряността си. Спокойно, всичко ще е наред!

Принцът излезе и тръгна към градината, а Лео и домашната помощница най-после можеха да довършат работата си. Лео отиде до прозореца, който беше отворила да проветри, за да оправи скъпите завеси, разместени от лекия есенен вятър. От него се откриваше прекрасна гледка към парка, езерото и централния вход на замъка. Затваряйки прозореца, Лео видя, че пред входа паркира малка синя кола кабрио, която много приличаше на нейната. От колата слезе руса красавица, която страстно прегърна дошлия да я посрещне Корнелиус.

Ивет Мортенсен!

Лео веднага я позна и сърцето й за момент спря да бие.

Корнелиус се беше влюбил в Ивет Мортенсен!

Лео се подпря за стената — имаше чувството, че ще падне. Тя беше готова да жертва любовта си, искрено се беше зарадвала, виждайки го толкова щастлив, но сега сърцето й беше обляно в кръв. Щастието на Корнелиус беше и нейно щастие, въпреки чувствата, които трябваше да потисне. Тази жена обаче нямаше да донесе щастие на Корнелиус, напротив — щеше да провали живота му.

Лео познаваше Ивет твърде добре и много добре знаеше, че тя не изпитва никакви чувства към Корнелиус. Тази жена искаше единствено и само парите му. Лео трябваше да й попречи да се домогне до принца. На всяка цена.

След като дойде на себе си, Лео излезе от стаята и отиде в приемната на замъка, където вече бяха Ивет и Корнелиус. Русокосото изкушение беше възхитено от дома на принца.

— О, колко прекрасно — изчурулика тя — какъв великолепен замък!

— Надявам се да се чувстваш добре тук — каза Корнелиус.

— Но разбира се, че ще се чувствам добре, ще се чувствам прекрасно — радостно отвърна тя и отново го прегърна, подарявайки му една от най-страстните си целувки. — Тук ще съм като истинска кралица!

— По-скоро като принцеса — отвърна принц Корнелиус.

Лео слезе по стълбите, опитвайки се да не показва вълнението си.

Ивет я видя и се престори, че не я познава или че не се сеща коя е. Корнелиус се усмихна.

— Това, мила ми Ивет, е Лео фон Кутнер. Тя е моя добра приятелка и душата и сърцето на тази къща. Благодарение на нейната работа замъкът изглежда толкова добре.

— Твоя служителка? — попита Ивет презрително и изгледа Лео от глава до пети. Сините й очи блестяха победоносно. — Тя беше отмъкнала съпруга й, изцеждайки авоарите му до капка, а Лео се беше принудила да дойде тук и да работи, за да има къде да живее. Сега щеше да й вземе и принца. — Ще е чудесно, ако се погрижите за багажа ми — каза надменно тя.

Корнелиус сложи ръка на рамото на Ивет.

— Това не влиза в задълженията на Лео — любезно каза той. — Тя не е прост служител, а по-скоро моя приятелка. Лео, бих искал да ти представя Ивет Мортенсен.

В този момент Лео повече от всичко искаше да изкрещи: „Познавам я много добре. Изгони я час по-скоро от живота си, защото ще ти донесе само нещастие!“. Вместо това обаче тя положи усилие да се усмихне и каза:

— Добре дошли, госпожице Мортенсен. Корнелиус ми каза хубави неща за вас.

— Така ли? — с престорено учудване попита Ивет и отново се хвърли на врата на принца. — Ние много се обичаме, нали, миличък?

Той кимна.

— Много се радвам за вас — чу се да казва Лео. Яростта караше ушите й да бучат, но тя си наложи да не й дава израз.

Ивет отново я изгледа и веднага разбра, че в лицето на Лео има конкурент за любовта на принца. Независимо дали той гледаше на нея само като на приятелка или не, Лео го обичаше и това си личеше. Ивет „разбираше“ от тези неща — все пак имаше твърде дълъг и богат опит.

За Ивет щеше да е истинско удоволствие да покаже на Лео, че никога нямаше да получи мъжа, когото обичаше. Той беше резервиран за нея и вече беше в краката й. По същия начин тя беше сложила в краката си и Еди, но за съжаление парите му свършиха неочаквано бързо.

Ивет беше достатъчно умна, за да си даде сметка, че не може да се мери с интелигентността и уменията й. Младата русокоса красавица обаче беше наясно, че притежаваше други качества, които бяха по-важни за нея. Тя можеше да има всеки мъж, когото пожелае, карайки го да загуби разсъдъка и здравия си разум.

Ивет демонстративно целуна Корнелиус и го погледна влюбено. Лео обаче веднага разкри лицемерието й. Тази жена искаше само и единствено пари и лукс, а Корнелиус беше просто средството, за да достигне до тях.

— Бихте ли искали да ви покажа стаята ви — попита Лео, стремейки се да потисне гнева и яда си.

— С удоволствие.

Ивет въздъхна, за да покаже на Корнелиус колко трудно й беше да се раздели с него, макар и за кратко, и последва Лео, която я отведе в спалнята за гости на втория етаж.

— Прекрасно, просто божествено — каза Ивет, когато влезе. — Не че ще прекарвам много време тук, но стаята е великолепна.

— Радвам се, че ви харесва — със същата престорена любезност отвърна Лео. — Не че ме засяга, но стаята наистина е хубава.

— Къде е стаята на Корнелиус? — попита Ивет, след като инспектира малката, но модерно обзаведена баня.

— Стаите на негово височество се намират точно до спалнята за гости — отговори Лео.

— О, и за това сте помислили, много ви благодаря.

Лео я погледна, а Ивет легна върху голямото легло, за да пробва дали ще й е удобно да спи на него.

— Аз всъщност се учудвам да ви видя тук — каза Лео. — Последното, което бях чула за вас, е, че живеете с мъжа, който все още ми е съпруг.

— Ами оказа се, че съм се заблудила. Мислех го за по-богат, отколкото се оказа всъщност — невъзмутимо отвърна Ивет, пробвайки колко твърди са възглавниците.

Лео повдигна вежди.

— Когато го напуснах, финансовото му положение не беше никак лошо.

— Е да, но сега е разорен — отговори Ивет.

— И сега ви трябва нов спонсор, разбирам. Но защо точно Корнелиус?

— Той може да ми осигури живота, за който винаги съм мечтала. Вие го обичате, нали? — най-неочаквано попита Ивет и я погледна снизходително. — Ще се позабавляваме.

— Но вие не го обичате…

— Всичко си има цена, нали? — усмихна се лукаво Ивет, забелязвайки, че Лео леко се изчерви.

— Корнелиус не е от мъжете, които ще ви водят по партита и казина — каза Лео. — Той не понася суетата, защото е човек на духа и науката. Той няма да пътува с вас по света, за да го сложи в краката ви, както сте свикнали, Ивет.

— Помислила съм и за това. С течение на времето аз ще започна да водя свой собствен живот и няма да се меся в неговия. Ако този вариант не му хареса, помислила съм и как точно да уредим развода.

— Развод? Та вие не сте женени…?

— Въпрос на време. Той ме обича, драга ми Лео. Луд е по мен.

— Това е само защото не е свикнал с жени като вас. Вие се възползвате от слабостта и бушуващите му хормони!

Ивет се усмихна лукаво.

— И така да е, вие никога няма да го имате, а аз ще се омъжа за него и ще се наслаждавам на живота си. Вие не можете да направите нищо по въпроса. Ако му кажете откъде ме познавате и че съм провалила и без това изчерпания ви брак, Корнелиус ще си помисли, че искате да ми отмъстите и тогава ще сте в още по-неизгодна позиция от сега. Не само няма да имате него, но ще загубите и работата си. Внимавайте добре, Лео.

В този момент на вратата се появи Корнелиус.

— Всичко наред ли е, Ивет?

— Прекрасно, скъпи, просто чудесно — усмихна се чаровно тя и го целуна.

Лео не можеше да каже нищо. Ивет беше преценила ситуацията много добре и държеше козовете в ръцете си.

След вечерята, която им беше сервирана в голямата трапезария, Корнелиус и Ивет решиха да се разходят в парка. Ивет по всякакъв начин се стремеше да покаже на Лео колко влюбен беше принцът в нея.

Лео вече беше напълно сигурна, че „инцидентът“ с колата на Корнелиус далеч не е случайност, а Ивет го е организирала нарочно, за да се домогне до принца милионер. Графинята не повярва и за секунда и на историята с избилия водопровод в апартамента на Ивет. Лео беше напълно наясно, че тя просто искаше да си намери претекст да бъде в замъка при Корнелиус.

Лео с учудване видя, че след известно време принцът се върна в замъка сам без Ивет.

— Я каква изненада — каза тя. — Къде е другото влюбено гълъбче?

Лео беше в кабинета на Корнелиус и подготвяше графика му за следващия ден на чисто новия компютър, който той беше започнал да използва по нейно настояване.

— Ивет много хареса парка и искаше да поостане там за известно време.

— Сама?

— Аз трябва да се подготвя за лекциите си утре.

— Добре че все още си спомняш за тях — каза Лео и стана от бюрото му.

Той я погледна учудено.

— Ивет не ти е особено симпатична или бъркам?

— Сигурен ли си, че те обича? — отговори на въпроса с въпрос тя.

— Разбира се. Тя е прекрасна жена.

— Да. Прекрасна, във всяко отношение.

— Чудесна е, нали? — отвърна Корнелиус и лицето му като че ли се озари само при мисълта за Ивет. — Тя е толкова красива. Не съм си и помислял, че жена като нея може да обърне внимание на стар книжен плъх като мен. Тя ме обича Лео, това е прекрасно!

— Вярвам ти и от цялото си сърце се радвам за теб, Корнелиус. Само че…

— Имаш съмнения, нали? — повдигна вежди той.

Лео беше на косъм да му каже откъде познава тази жена, за да го предупреди да внимава с нея, но точно в този момент това щеше да прозвучи като опит за отмъщение и това само щеше да е в полза на Ивет.

Лео повдигна рамене.

— Може би малко ревнувам. Твоята Ивет е чудесна жена.

— Нали? — Корнелиус сияеше.

Готлиб споделяше неприязънта на Лео към Ивет още от първия момент, в който я видя в замъка. Тази жена беше арогантна и се държеше надменно с всички от персонала, включително и със стария секретар.

По-късно вечерта, докато принц Корнелиус се приготвяше да си ляга, Готлиб приготви леглото му, дръпна завесите и плахо попита:

— Ще ни напусне ли графинята, ваше височество?

— Да ни напуска? Не… как ви дойде наум? Тя е безценна за мен, Готлиб. Не знам какво бих правил без нея.

— Ами помислих си, че след като госпожица Мортенсен се нанесе тук…

— Госпожица Мортенсен ще остане за кратко, докато поправят водопровода й. Бъдете спокоен, Готлиб — графиня Кутнер няма да напусне този замък — не и докато аз живея в него.

— Сега наистина съм по-спокоен, ваше височество. Лека нощ — каза Готлиб и излезе.

Корнелиус още не беше си легнал, когато в стаята се появи Ивет, облечена само по ефирен халат и нищо под него. Той я погледна — тя беше ослепителна, както винаги. Принцът беше като восък в ръцете й.

На следващата сутрин Ивет слезе в трапезарията за закуска, където Лео дооправяше чудесно подредената маса.

Графинята й хвърли бърз поглед, без да прекъсва работата си.

— Корнелиус ще слезе всеки момент — каза Лео, но знаеше, че Ивет е отлично информирана за това къде е принцът и какво прави.

— Разбира се, че ще слезе всеки момент, мила моя. Трябва вече да е излязъл от банята.

Ивет искаше недвусмислено да й покаже с кого принцът беше прекарал нощта.

Тя седна на масата и заповеднически каза:

— Бих искала кафе.

— Каната е на масата — сряза я Лео.

Ивет я погледна разярено.

— Знаете ли, Лео…

— За вас съм графиня Кутнер.

— Искате да покажете на Корнелиус, че не ме харесвате, така ли?

— Той трябва да свикне с това.

— Мислите ли? — изсмя се Ивет. — Вие не по-зле от мен знаете, че нямате никакъв шанс да го спечелите… графиньо — тя нарочно постави подигравателно ударение на последната дума. — Този мъж е мой, драга ми, а вие ще трябва да напуснете замъка. Една от нас трябва да си тръгне!

— Съгласна съм с вас, госпожице Мортенсен, колкото и да не съм очаквала, че това някога ще се случи. Само че според мен вие сте тази, която много скоро ще си тръгне.

Ивет се изсмя, а в следващия момент в трапезарията влезе Корнелиус.

— Колко се радвам, че се разбирате толкова добре — усмихнат каза той.

— Какво те кара да мислиш така? — попита Лео и удари вареното си яйце неочаквано силно.

— Ами смеете се — значи всичко е наред.

— Твърде възможно е да си вадиш погрешни изводи, драги мой. Това е само идея за реалността, която ти искаш да вярваш, че съществува. Сенките, които виждаш на стената, си остават сенки, а не реалност.

— Платон за закуска? Не е ли малко рано, Лео? — с усмивка попита Корнелиус и седна на масата, като преди това не пропусна да целуне Ивет за добро утро.

— Какво е Платон? — най-искрено попита Ивет, търсейки с поглед точно определен вид вурстове.

— Може би искаш да попиташ кой е Платон — поправи я Лео.

— Платон е един от най-бележитите философи на Древна Гърция — внесе яснота Корнелиус.

— Страхувам се, че госпожица Мортенсен не се интересува от подобни теми — отбеляза Лео.

Ивет погледна принца със сладострастните си сини очи.

— Знам, че си известен учен, мили мой, но аз се интересувам от теб само като човек и мъж — каза тя.

— Колко трогателно — чу се гласът на Лео.

— Трябва ли да си толкова недружелюбна — попита Корнелиус, след като бяха останали сами с Лео в кабинета му.

Тя му подаде куфарчето.

— Тя не знае кой е Платон, за бога!

— Не може всички жени да са образовани като теб, Лео.

— Ти все пак…

— Ивет е интелигентна жена — прекъсна я той. — Макар и по свой собствен начин и в други отношения.

— Тя е хитра, трябва да призная — каза Лео и се замисли колко добре тази жена си играеше с чувствата на Корнелиус. Ако го обичаше, Лео не би имала нищо против връзката им. Намеренията на Ивет обаче бяха съвсем други…

— Знаеш ли — каза принцът, излизайки, — бих бил много признателен, ако се погрижиш Ивет да не скучае, докато ме няма. Тя все пак не е свикнала с обстановката… покажи й парка, замъка…

— Не е свикнала с обстановката ли? — почти извика Лео.

Тя много добре знаеше, че Ивет можеше много бързо да свикне с всичко и всички щом това й беше изгодно.

— Ами апартаментът й е много малък, не е свикнала да живее в замък.

— Ти не знаеш нищо за нея, Корнелиус — изпитателно го погледна тя.

— Имаме много време, за да се опознаем. Аз тръгвам. Ще се видим след обяд — каза той и бързо излезе.

Лео въздъхна. Как можеше да го накара да се замисли върху ситуацията и да си даде реална сметка за случващото се?

Ивет го беше омагьосала. Той беше като пластилин в ръцете й.

— Мога ли да ви бъда полезен с нещо, графиньо — чу тя гласа на Готлиб.

— Да ми бъдеш полезен? Но с какво, Готлиб? И защо?

— Ами как да ви кажа… някои гости са ми по-приятни от други. Ако ме разбирате…

— Аха, госпожица Мортенсен спада към „другите“, нали?

— Ако трябва да съм откровен — тя никак не ми допада като човек. Даже съм притеснен за негово височество. Нищо добро не го чака в компанията на тази жена.

— За съжаление не можем да направим нищо по въпроса, Готлиб. Госпожица Мортенсен е гост на този замък и ние нямаме избор, освен да се отнасяме с нея като с такъв.

— За съжаление май сте права.

— За съжаление.

Няколко дни по-късно Ивет отиде при Лео, която очакваше всеки друг, но не и нея в кухнята. Русата красавица изглеждаше изнервена и отегчена и повече от всякога беше решена да разкара съперницата от пътя си.

— Къде е Корнелиус? — попита тя.

Лео, която тъкмо подреждаше букети свежи цветя, с които смяташе да украси дневната, я изгледа за миг.

— В кабинета си. Корнелиус използва всяка свободна минута, за да работи по книгата си.

Ивет отиде при принца.

— Корнелиус, може ли да поговорим?

Той се зарадва да чуе гласа й.

— Само момент — каза принцът, търсейки някаква книга на един от рафтовете.

Ивет искаше да седне и първата възможност за това видя в едно кожено кресло, върху което бяха натрупани няколко книги. Тя ги свали на земята и седна.

Когато видя какво беше направила, сякаш гръм удари Корнелиус.

— Моля те, мила, не пипай нищо! С Лео точно сме подредили всички книги така, че да ми е лесно да ги намирам.

— А да, Лео. Искам да поговорим за приятелката ти, мили мой. Мисля, че трябва да я помолиш да напусне възможно най-скоро.

— Защо? — погледна я учудено той.

— Тя е крадла.

Корнелиус остави книгата, която току-що беше разгърнал, и я погледна смаяно.

— Невъзможно. Защо да е крадла?

— Взела е скъпа гривна от стаята ми. Само тя може да е била, Корнелиус! — погледна го тя с насълзени очи. — Да не мислиш, че ми е лесно да ти го кажа?

Той се опита да я успокои и я целуна по челото.

— Не мога да повярвам, че Лео е способна на такова нещо. За такива обвинения трябват доказателства, нали? Нека я повикаме, за да обясни.

Лео дойде след няколко минути.

— Искал си да разговаряш с мен? — каза тя и видя блесналия поглед на Ивет и угрижената физиономия на Корнелиус. Веднага й стана ясно какво се беше случило.

— А, госпожице Мортенсен, добре че сте тук. — Мисля, че сте загубили това — каза Лео и извади от джоба си скъпа диамантена гривна. Тя я беше намерила на един от диваните, докато слагаше вазите с цветя в приемната и веднага се сети, че Ивет можеше да използва това срещу нея и да я обвини, че я е взела. — Намерих я в приемната.

Ивет се изчерви, а Лео й подаде гривната с победоносен поглед. Малка победа.

— Колко мило от ваша страна, графиньо — през зъби каза Ивет и се усмихна лицемерно.

— Мисля, че това изчерпа въпроса, нали? — попита Лео, обръщайки се към принца.

— Да — смутено отговори той.

— Добре, тогава ще ви оставя насаме — каза Лео и излизайки попита Корнелиус: — Как върви книгата?

Интересът й искрено го зарадва.

— Ами още съм в началото. Всъщност исках да започна с цитат от Емпедокъл, но не мога да намеря книгата, която ми трябва…

— Емпедокъл е в другата стая, първия рафт вдясно, точно под Демокрит — обясни му Лео.

— Ами да, разбира се, че е там — плесна се по челото Корнелиус и без изобщо да обърне повече внимание на двете дами, отиде да вземе книгата.

Ивет го изгледа ядосано.

— Не може да ме оставя така — каза тя, след като той отиде в другата стая.

— По-добре свиквайте, госпожице Мортенсен. Това ще е ежедневието ви, ако планирате да живеете с принц Фон Розенхайн.

Ивет стана и я изгледа злобно.

— Ще видим тази работа — изсъска тя.

Ивет не можеше да си намери място от ярост и безсилие. Тя мразеше графинята, но не можеше да направи нищо, за да я прогони от замъка и да може да обработи Корнелиус така, както тя си знаеше.

Останеше ли сама с него, щеше да го върти на пръста си така, както беше въртяла Едуард и всички преди него.

Присъствието на Лео фон Кутнер обаче променяше всичко. Ивет виждаше, че графинята прави всичко възможно, за да не й позволи да се домогне до принца и да го насочи в посоката, в която искаше. Лео трябваше да се махне незабавно!

Обвинението в кражба претърпя неуспех. Сигурно този стар глупак Готлиб я беше видял как слага гривната в ъгъла на дивана и веднага беше казал на графинята.

Не, тя трябваше да измисли нещо, с което да настрои Корнелиус против Лео и да го убеди, че тя не трябва да стои и минута повече в този замък.

Рано на другата сутрин Ивет отиде в кабинета на Корнелиус. На бюрото му цареше обичайния хаос, с който можеха да се справят само той и Лео. С голяма наслада тя започна да размества книжата, да слага някои от тях в чекмеджетата или в шкафовете, а други направо скъса и хвърли в кошчето. За десерт си остави компютъра му. Познанията й в тази област, както и във всички останали, не бяха много задълбочени, но тя знаеше коя част от информацията в него е най-ценна за Корнелиус и я изтри, без да се замисли. Доволна от работата си, тя излезе от кабинета.

В коридора обаче я срещна Готлиб, който най-изненадващо излезе от една от стаите. Тя не намери за нужно да му обясни присъствието си тук и отмина, усещайки ледения му поглед върху гърба си.

Малко по-късно Ивет се постара да бъде колкото се може по-близо до кабинета на принца, за да стане свидетел на това как той веднага ще извика Лео, за да му помогне да се справи с безпорядъка. Ивет вече добре знаеше, че след закуска принцът прекарваше известно време в кабинета си, подготвяйки се за лекции — дейност, в която Лео му беше от голяма полза.

Точно както и очакваше, Корнелиус с разтревожен глас извика Лео.

Ивет влезе в кабинета, стараейки се да изглежда колкото се може по-загрижена.

— Какво се е случило? — невинно попита тя.

— Няма го! — ужасено извика Корнелиус, натискайки клавишите на компютъра си.

— Кое го няма?

— Предговорът на книгата ми. Точно го бях завършил вчера.

— О, не — с престорена загриженост каза тя и отиде до него, гледайки в монитора. — Много добре знам колко важна за теб е тази книга. Как е станало?

— Не зная. Сигурен съм, че вчера запазих файла както трябва. Днес обаче го няма… няма го!

— Бюрото ти изглежда необичайно — обърна му внимание тя. Той се огледа и видя, че някои от най-важните му книжа липсваха.

— Боже, права си! Няма ми го графика за лекциите! Къде е отишъл? Точно днес ми трябваше…

— Може би трябва да зададеш този въпрос на Лео.

— Какво общо има Лео с този хаос?

— Видях я да излиза оттук сутринта.

— Да, и какво? Тя често идва в кабинета ми.

— Толкова рано сутринта? — учудено каза Ивет. — Не, тя ми изглеждаше някак потайна, сякаш искаше да прикрие нещо.

— Искаш да кажеш, че Лео има нещо общо с това? Невъзможно — поклати глава Корнелиус, показвайки й, че ни най-малко не се съмнява в графинята. Ивет беше по-убедена от всякога, че Лео трябваше да се махне възможно най-скоро. Той й имаше пълно доверие за всичко, а Ивет не можеше да позволи това. — Никога! — извади я от мислите й принцът. — Защо ще й е да го прави?

— Ами може би, за да ти покаже колко ти е необходима — каза тя, поглеждайки го невинно. — Тя е наясно колко много ме обичаш и сигурно се страхува, че ще осъзнаеш, че нямаш нужда от нея повече. Какво ще прави тя тогава? Лео е никоя и няма нищо. Всичко, което притежава в този живот, е работата при теб.

— Лео никога не би отишла толкова далеч — убедено каза Корнелиус, а Ивет го прегърна, за да го „успокои“. — Ако има нещо подобно… тя трябва да ми го каже в очите.

Ивет се облегна на ръба на бюрото и го погледна доволно. Той вече се съмняваше в графинята, а това беше първата стъпка към победата на Ивет.

Корнелиус откри Лео в трапезарията за закуска. Нищо неподозираща, тя взе каната с кафе.

— Ела, изпий една чаша, още е прясно — каза му тя.

Корнелиус я изгледа. Тя беше толкова естествена и непринудена, че съмненията на Ивет му се сториха като лош сън. Той седна и взе кафето, което тя му сипа.

— Ходила ли си в кабинета ми днес?

— Не, днес не. Защо питаш? — попита Лео и намаза един малък кроасан с масло.

— Ивет те е видяла, Лео.

Графинята внимателно остави ножа на ръба на чинията си.

— Какво се е случило?

— Предговора ми го няма.

— Как така го няма?

— Ами няма го. Файлът е изтрит от компютъра, а графикът ми за лекциите също е изчезнал.

Лео го погледна и пое дълбоко въздух.

— Мислиш, че аз съм отговорна за това, така ли? Как ти дойде наум? — ядосано го попита тя. — Аз много добре знам колко важна за теб е книгата, както и всичките ти ръкописи и документи. Защо ми е да изтривам предговора, върху който ти работи толкова усилено в продължение на дни?

— Ивет смята, че се страхуваш да не те помоля да си тръгнеш и…

— Ивет? — извика тя, удари по масата и скочи от стола си. От очите й излизаха светкавици и Корнелиус имаше чувството, че ще му се нахвърли. Никога не я беше виждал такава.

Вратата се отвори и в трапезарията влезе Готлиб. Изражението му беше сериозно както винаги. Принцът не можеше да си спомни някога да го беше виждал радостен или ядосан. Изражението му беше винаги едно и също.

— Ваше височество — с премерен тон започна той, — графиня Кутнер има неоспоримо алиби. Цяла сутрин беше в кухнята с мен и ми помогна да полирам приборите. Питайте госпожа Помер. Тя също беше с нас.

Корнелиус започна истински да се ядосва.

— Какво трябва да означава всичко това!? Защо й е на Ивет да те обвинява без причина, Лео?

— Защо не я попиташ сам? — огорчено отговори графинята.

— Ще го направя — каза той и излезе.

Готлиб и Лео се спогледаха.

— Възможно ли е госпожица Мортенсен да е изтрила файла? — попита секретарят.

— Какво ви навежда на тази мисъл, Готлиб? — учудено попита тя, но в следващия момент се сети, че старият секретар знаеше всичко за всеки.

— Срещнах я тази сутрин по коридора до кабинета на негово височество. Беше много рано, по това време тя обикновено спи.

У Лео се надигна неописуема ярост, но тя се овладя и я потисна.

— Да се надяваме, че не е, Готлиб. Да се надяваме, че не е.

Корнелиус се качи в кабинета си, където тръпнеща в очакване го посрещна Ивет.

— Е?

— Объркала си се, Ивет! Тази сутрин Лео е полирала прибори заедно с Готлиб. Няма как да е била и тук, и в кухнята едновременно — отвърна Корнелиус и я погледна изпитателно. — Не мога да не си задам въпроса какво те е навело на мисълта, че тя го е направила…

Ивет веднага разбра, че трябва да смени тактиката, за да не попадне в собствения си капан. Тя стана от бюрото и отиде до Корнелиус с поглед на послушно котенце.

— Не мога да понасям графинята — каза тя, усмихвайки се виновно. Този път не излъга — така си беше.

— Но защо? Лео нищо не ти е направила. Тя се държи любезно и учтиво с теб както с всеки гост на замъка.

Ивет преглътна сухо, сякаш буца заседна в гърлото й. Гост? Тя не искаше Корнелиус да гледа на нея като на гост, а като на господарка на замъка, поне тя се чувстваше като такава.

— Знам — каза тя, потискайки гнева си. — Просто ревнувам.

— От Лео? — Корнелиус я погледна смаяно.

— Тя е влюбена в теб, убедена съм в това и никак не ми харесва.

— Уверявам те, че за мен ти си единствена, мила моя — отвърна Корнелиус. Той се почувства истински поласкан. Никога не се беше съмнявал в любовта й към него, но не беше предполагал, че може да го ревнува от Лео. За него тази ревност беше доказателство за силните й чувства.

— Моля те, Корнелиус, уволни я! Така ще е по-добре за всички, не смяташ ли? Докато тя е тук, аз няма да имам и минутка спокойствие. Тази жена прекарва толкова много време с теб и очевидно има голямо значение в живота ти.

— Нямаш повод да се страхуваш от Лео, мила. Тя е просто моя приятелка и нищо повече.

— Ако ме обичаш, ще я освободиш!

Корнелиус поклати глава.

— Това не мога и няма да направя. Лео ми е необходима — каза той с решителен тон. Ивет разбра, че е ударила на камък.

— Ами този Готлиб? — продължи тя. — Крайно неприятен ми е. Само слухти и все е там, където не му е работа. Освен това е много стар и мястото му е в старчески дом, не в замъка.

Корнелиус се засмя. Той изобщо не разбра колко сериозна всъщност беше тя.

— Да изпратя Готлиб в старчески дом? Бога ми, това никога няма да стане. Той е работил за семейството ни още преди да се родя и винаги е бил верен и лоялен. Може да остане тук колкото и докогато иска.

Ивет се нацупи, а Корнелиус я прегърна и я целуна по бузата.

— Трябва да знаеш, че в замък като този има правила, различни от тези в апартамент или обикновена къща, мила моя.

Ивет беше разочарована, но разбра нещо много важно — Корнелиус не можеше да й се ядоса и тя беше в състояние да го върти на пръста си. Принцът обаче й беше показал, че имаше граница, която Ивет не можеше да премине — Лео фон Кутнер. Тя го прегърна и му подари няколко от най-страстните си целувки.

— О, извинете, не очаквах да ви заваря тук — чу се гласът на Лео.

Ивет я погледна злобно. Какво правеше тук сега?

— Какво искате? Трябва ли винаги да ни притеснявате? — изсъска Ивет.

Лео се усмихна презрително и без да й отговори се обърна към Корнелиус.

— Искам да проверя дали няма да мога да намеря файла с предговора. Понякога изтритата информация може да бъде възстановена.

Ивет беше напълно сигурна, че Готлиб е споделил с Лео за срещата им в коридора рано сутринта. Ах този стар глупак! Ивет беше готова на всичко, за да го прогони от замъка, но засега удряше на камък.

— Ще успееш ли? Моля те, Лео, пробвай, ти си истинско съкровище… дано го намериш. Седмици труд ще отидат на вятъра, ако не се намери — каза Корнелиус.

— Съкровище, по-скоро трън в петата — злобно каза Ивет.

Лео седна на компютъра и започна да търси изтрития файл.

— Един трън може да се забие много надълбоко, нали госпожице Мортенсен. Особено в нежна пета като вашата — с иронична усмивка каза Лео, гледайки монитора.

— Има начини да се извади много бързо! — изсъска Ивет.

Лео само я погледна изпод вежди — не намери за нужно да я удостои с отговор.

— Вие сте ужасна — изкрещя Ивет, бясна от пренебрежителното отношение на Лео. — Как искам никога повече да не ви видя!

— Напълно споделям желанието ви, госпожице Мортенсен — с престорена смиреност отвърна Лео.

Ивет стисна юмруци — беше по-гневна и безсилна от всякога.

— Вие сте… вие сте… — тя не можа да намери думите, с които искаше да продължи изречението си и всичко, което успя да направи, бе да погледне Лео разярено.

— Успокой се, Ивет — каза Корнелиус. — Не изпадай в пристъп на ярост само защото ревнуваш. Моля те да бъдеш толерантна.

Лео продължаваше да работи на компютъра и не отговори на обидите и тона на Ивет. Графинята беше благородна и толерантна жена, за разлика от съперницата си, която се прояви в светлина, в която Корнелиус не беше я виждал досега.

— Аз съм такава, каквато съм — извика Ивет и излезе от кабинета на принца.

Той поклати глава, надявайки се скоро да се успокои. Корнелиус обаче никак не беше очарован от видяното и ситуацията започна да става твърде неприятна за него. Той беше възпитан и културен човек и не беше свикнал на подобно държание и отношение.

Той въздъхна.

Не, това не беше Ивет, която той познаваше. Тя беше станала такава от ревност, защото го обичаше… или пък…

Рано на следващата сутрин Ивет нахлу в кабинета на Корнелиус, който работеше по предговора на книгата си. Лео го беше открила, за което той й беше много признателен и благодарен.

Принцът видя почервенялото й от ярост лице и си помисли, че може би отново е имала пререкания с Лео.

— Ужасен, той е просто ужасен! А тя е вещица! — изкрещя тя.

Корнелиус въздъхна.

— Какво се е случило? — опита се да остане спокоен той.

Скандалите между двете дами бяха започнали да му идват в повече, но трябваше да признае, че те бяха причинявани почти само от Ивет, Лео не отговаряше нито на тона, нито на обидите й.

— Поисках Готлиб да махне този отвратителен портрет на някакъв твой дядо от стената, но той отказа! Не мога да понасям тази картина. Имам чувството, че този отвратителен човек на нея постоянно ме гледа, когато влизам в стаята ти, и сякаш ме обвинява в нещо. Не мога повече така!

Корнелиус повдигна вежди. Портретът, който лично Лео беше закачила срещу вратата на спалнята му, беше на принц Улрих Еберхарт. Той наистина не беше особено красив човек, но Корнелиус си спомни, че много хора намираха голяма прилика между него и принц Улрих. Това му даде повод да се замисли.

След като Ивет не харесваше дядо му, как можеше да харесва него?

— И какво общо има Лео с това? — попита я той.

— Тя каза на Готлиб да не сваля портрета и най-нагло ми заяви, че съм гост в този замък и нямам право да давам нареждания. Можеш ли да си представиш?

— Ами всъщност тя има право.

— Какво? — извика Ивет. — Аз мислех, че поне малко ме обичаш и ме смяташ за нещо повече от гост на замъка! Или не е така?

— Разбира се, че си много повече от гост — опита се да я успокои той.

— Но Улрих Еберхарт си остава там, където е — чу се гласът на Лео, която беше влязла в кабинета. — Вие наистина ли искате Готлиб да се качи на стълба и да свали портрета? Човекът страда от артрит и едва ходи, не виждате ли?

— Ами аз отдавна съм казала — този старец е за старчески дом! Напълно безполезен е! — заяви Ивет.

— Може ли да сте толкова безсърдечна? Този човек работи за семейството на принца повече от половин век и не е заслужил да завърши живота си в старчески дом! — остро отвърна Лео.

— Безполезен е. Корнелиус, кажи й…

Принцът беше станал от бюрото си и стоеше до вратата.

— Няма да изпратиш Готлиб в старчески дом, нали? — попита Лео, но предварително знаеше какъв ще бъде отговорът му.

— Разбира се, че не — отвърна той и предизвика нов пристъп на ярост у Ивет.

— Ако ме обичаш… — Корнелиус не я остави да довърши и излезе от кабинета. Всичко това беше започнало да му идва в повече. Прекалено в повече.

— Всичко е заради вас! — изсъска Ивет.

— Така ли? — спокойно отговори Лео.

Корнелиус отиде в спалнята си, където завари Готлиб да оправя леглото му.

— Добре че сте тук, Готлиб. Моля опаковайте куфара ми. Заминавам за няколко дни.

— Много добре, ваше височество — каза Готлиб. Той беше изненадан, но както винаги не го показа. Секретарят стегна куфара на принца и му повика такси.

— Мога ли да попитам за къде ще пътувате, ваше височество?

— Берлин. Ще отида при брат си за няколко дни.

— Чудесна идея, ваше височество.

— Не мога да стоя повече тук. Не издържам. Не мога да работя, нямам и минутка спокойствие, не може повече така. Искам да си почина малко.

Корнелиус взе куфара си и тръгна към централния вход, където вече чакаше таксито.

— Моля предайте на графинята да уведоми колегите в университета, че ще отсъствам за няколко дни. Извинете ме и пред госпожица Мортенсен.

— Разбира се, ваше височество.

Таксито тръгна и Готлиб го гледаше, докато не изчезна от хоризонта.

Принц Саша беше много изненадан да види брат си на входната врата на луксозния си мезонет в Берлин. Жилището не беше в най-представителния си вид, защото предната вечер Саша беше организирал парти с приятелите си. Икономката му си беше взела отпуск, а принцът не можеше да почисти сам. Не че не искаше — просто не знаеше къде са препаратите за миене и прахосмукачката.

Разхвърляният апартамент обаче изобщо не направи впечатление на Корнелиус. Саша отиде до дивана, поразмести нещата върху него, махна някои от чашите и бутилките от масата и направи място на брат си да седне.

— Имаш ли нещо против да остана за няколко дни? — попита Корнелиус.

— Остани колкото искаш — отвърна Саша. — Какво става? Не ти ли харесва в Елфенберг?

Саша седна в едно огромно кожено кресло, в което изглеждаше още по-дребничък, и замислено погледна брат си. Нещо определено не беше наред с Корнелиус.

— Всичко е наред с Елфенберг. Замъкът е прекрасен. Друго ме притеснява. Ивет ревнува от Лео и двете така са се хванали за косите, че…

— Коя, за бога, е Ивет?

— Жената, която обичам.

— Боже господи, Корнелиус, ти си се влюбил!? Но това е чудесно! Как се случи?

Брат му се усмихна смутено. Реакцията на Саша беше напълно оправдана — досега в живота на Корнелиус жените и любовта не бяха имали особено значение. Даже никакво.

— Ами стана наскоро. Всичко се случи толкова бързо, че още не мога да се опомня.

— И тази Ивет вече живее при теб?

— Временно. Жилището й се е наводнило.

— Разбирам. И тя ревнува от Лео, така ли?

Корнелиус кимна.

— Стана нетърпимо. Не издържах и се махнах.

— Хм, не мога да си представя Лео да се кара с някого — замислено каза Саша. — За мен графиня Кутнер е най-достойният и благороден човек…

— Ами всъщност причина за скандалите е Ивет — прекъсна го брат му. — Лео се държи достойно и не й отговаря, но Ивет продължава да я напада. Тя настоява да освободя Лео — каза той и въздъхна. — Може би трябва да го направя. Само така отново ще имам спокойствие и ще мога да работя.

Саша не беше виждал брат си толкова угрижен никога през живота си.

— Проблемът е обаче, че без Лео не мога да работя — продължи Корнелиус. — Тя ми е необходима, защото е дясната ми ръка. Лео е толкова умна и организирана жена. Не знам какво ще правя без нея. Не съм срещал по-интелигентна и подредена жена.

— Ами тогава Ивет да върви по дяволите — предложи Саша.

Корнелиус вдигна рамене безпомощно.

— И този вариант съм обмислял. Не мога, просто не мога…

— Явно тази жена ти е взела ума — усмихна се Саша.

Той за момент си помисли, че единствената Ивет, която познаваше, беше Ивет Мортенсен, но в следващия момент реши, че това е абсурдно. Все пак тя беше годеница на граф Едуард фон Кутнер.

— Може и така да се каже — отговори Корнелиус. — Ивет е приказно красива. Не съм срещал толкова хубава жена досега. Е, не е образована и умна като Лео, но с нея се чувствам истински мъж, разбираш ли? Тя вижда в мен не скучния професор, а мъжа, с когото се отнася прекрасно. Какво като не знае кой е Платон?

— Сигурно това е ново за теб — усмихна се Саша. — След като обаче не споделя интересите ти и няма представа с какво се занимаваш, връзката ви не може да продължи дълго, запомни го от мен. Съвсем скоро ще си омръзнете и няма да можете да се гледате. Страстта не е всичко във взаимоотношенията между двама души, колкото и странно да ти звучи това точно от моята уста.

Корнелиус го изгледа.

— Голям специалист по взаимоотношенията си станал. Звучиш ми като брачен консултант — раздразнено му каза той.

— Тази сфера е една от малкото, в които съм компетентен, и мога да си позволя да ти дам съвет, братле — отвърна с усмивка Саша. Той не се обиди от язвителната забележка на брат си — познаваше го твърде добре, за да знае, че той никога не би обидил когото и да било съзнателно. — Красивите жени са много като звездите по небето, а с възможности и пари особено като нашите не е проблем да си намираш различна за всяка нощ. Просто досега не си го поискал. Да намериш обаче жена, която да те разбира и да те приема такъв, какъвто си, споделяйки живота си с теб, е много трудно. Аз лично още не съм успял.

След последното изречение на брат му в главата на Корнелиус изникна образът на Лео. Не беше ли тя тази жена?

— Лео познава всички значими философи — сякаш на себе си каза той. — Можем да си говорим с часове и никога не ми омръзва…

— Тази жена е божи дар за теб — прекъсна го Саша.

— Така е. С нея мога да говоря за всичко, тя е честна, умна и пряма. Ако не правя нещо както трябва или не съм прав, тя не се притеснява да ми го заяви в прав текст. Тя е прекрасна жена — може да работи с бормашина до обяд, а след обяд да прекара часове с мен, обсъждайки Платон и Аристотел…

Саша се засмя.

— Като те слушам как говориш за Лео ми се струва, че тя е тази, в която си влюбен, а не… как й беше името… Ивет.

Брат му го погледна смаяно.

— Влюбен? Как може да съм влюбен в Лео? — каза той и поклати глава. — Не, не съм влюбен в Лео — опита се да прозвучи уверено той, но сам не успя да си отговори на въпроса защо в главата му се беше загнездил образът на графинята и отказваше да излезе от там. Той я виждаше облечена в джинси и тениска, качена на стълбата и пробиваща дупки, за да закачи портрета на дядо му. Тази малка добре оформена брадичка, тази тъмна гъста коса, ясните сини очи… Лео беше красива жена, не като Ивет, която беше като току-що слязла от модния подиум, но определено много привлекателна по свой собствен начин. Защо не се беше замислил за това по-рано?

Той се сети за галавечерята, която фондацията на университета беше организирала. Принцът се притесняваше, че ще му е скучно с всичките тези сноби и всъщност прекара много добре само благодарение на Лео. Той си спомни как изглеждаше тя тогава с черната си рокля — като истинска кралица.

Той се опита да си представи Ивет на мястото на Лео онази вечер, но колкото и да се мъчеше, не успяваше. Тя със сигурност щеше да облече роклята с най-дълбоко деколте и цяла вечер да пърха с мигли, привличайки всички мъжки погледи към себе си.

Лео, за разлика от нея, нямаше нужда от нещо подобно. Тя беше интелигентна и благородна — стойностна жена, която не се интересуваше от това какво ще кажат другите за обувките, роклята или гърдите й. Просто нямаше нужда да го прави, защото излъчваше достойнство като истинска кралица.

— Ивет се държи много лошо с Лео — каза Корнелиус. — Първо я обвини, че е откраднала някаква гривна, а след няколко дни, че е изтрила предговора към книгата ми умишлено. Ивет беше несправедлива. Не можеш да обвиняваш хората просто така. Не можеш…

— Прав си — отвърна принц Саша, който вече беше забелязал какво се случваше в съзнанието на брат му. — Казвам ти — красотата е преходна, братле. Не се подлъгвай по нея.

— Но у нея всичко е прекрасно, разбери! И името дори — Ивет Мортенсен — виж как хубаво звучи…

Саша го погледна смаяно.

— Не! — извика той. — Това е невъзможно!

Корнелиус не разбра какво искаше да каже и само го погледна въпросително.

— Да не би да я… познаваш? — плахо попита той.

— Разбира се, че я познавам — отвърна Саша и скочи от креслото си. — Всички знаят коя е Ивет Мортенсен. Как, за бога, ти дойде наум да имаш нещо общо с тази жена, та дори и да я поканиш в дома си? Чавка ли ти изпи акъла?

Корнелиус определено не знаеше какво да отговори.

— А знаеш ли какво причини тя на Лео? — продължи Саша.

— На Лео ли? Саша, нищо не разбирам… какво общо има Лео?

— Тя не ти ли каза? — попита Саша, но отговорът му беше ясен и той не го дочака. — Как е могла? Горката явно знае, че всеки беден глупак, попаднал в ръцете на Ивет Мортенсен, не подлежи на убеждаване. Съпругът й е жив пример за това.

— Съпругът й ли? Саша, какво искаш да кажеш, за бога!?

— Ами… всъщност нещата са малко по-различни, отколкото при теб. Бракът на Лео беше приключил така или иначе и с мъжа си почти не се виждаха. Когато обаче се появи Ивет, тя го накара да се разведе с Лео и той моментално го направи. Ивет си е мислила, че графът е богат, но явно е сбъркала. Доколкото чувам, бедният глупак е банкрутирал. Тази жена иска само и единствено пари, Корнелиус, сляп ли си? Тя си пада само по богати мъже, изцежда ги и после идва ред на следващия. Ти обаче си идеална партия за нея, с теб може и да се кротне… Боже господи, Корнелиус, отказвам да повярвам, че си се подлъгал по тази жена…

— Сигурен ли си, че става дума за същата Ивет Мортенсен? — Корнелиус не можеше да повярва на ушите си.

Вместо да отговори, Саша отиде до една масичка, върху която имаше цял куп списания. Той взе едно от тях и го показа на брат си. На корицата имаше голяма снимка на Ивет с добре изглеждащ мъж до нея — граф Фон Кутнер.

— Това тя ли е? — попита Саша, посочвайки снимката.

Корнелиус кимна и се опита да си поеме въздух, но почти не успя. В гърлото му като че ли беше заседнала буца.

Ивет го беше измамила! От самото начало си е играела с него, а той разбра чак сега…

Той се замисли за Лео и всички скандали, които Ивет предизвикваше с нея. Колко ли трудно е било за гордата графиня да живее под един покрив с жената, заради която мъжът й я е изоставил. Принцът вече беше сигурен, че Лео неведнъж се беше опитала да го предупреди и предпази. Той обаче беше заслепен от красивата използвачка глупак.

Корнелиус стана от дивана.

— Мисля, че трябва да сложа нещата, които сам обърках в ред — решително каза той. — Няма да допусна Лео да живее и секунда повече под един покрив с жената, която е провалила живота й. Тръгвам обратно за Елфенберг. Моля те, поръчай ми такси.

— Не е нужно, ще те закарам. Нали не мислиш, че ще пропусна възможността да се насладя на този спектакъл с неочакван край? — ухили се Саша. — Любопитен съм да видя как ще се справиш в тази ситуация. Но това ще стане утре, след като се наспим — протегна ръце той. — Оставаш тук за през нощта, братле.

Корнелиус имаше сили само да кимне.

В ранния следобед на следващия ден Корнелиус и Саша пристигнаха в Елфенберг. За учудване и на двамата Лео беше сама в замъка.

— Съжалявам, че се наложи да си тръгнеш от собствения си дом — каза тя.

Саша видя в очите й колко искрена беше. Тя наистина беше загрижена за Корнелиус и това, че животът му напоследък беше станал нетърпим.

— Вината не е твоя — каза Корнелиус, поглеждайки към нея. За пръв път той виждаше у Лео не само приятелката и помощничката, но и жената. Това не убягна на Саша и той леко се усмихна.

— Къде е Ивет? — попита плахо Корнелиус. Професорът по философия все още тайно се надяваше, че може водопроводът в апартамента й да е оправен и тя да си е тръгнала. Толкова по-лесно щеше да е всичко, ако беше станало така.

— Отиде във Франкфурт на шопинг — разочарова го Лео с лека усмивка.

— Шопинг? Да не си й дал кредитната си карта — попита го Саша, а Корнелиус се изчерви от неудобство. — Ти си пълен глупак, братле. Лео, защо не предупредихте професора какво го очаква с тази жена? — обърна се той към Лео.

Лео повдигна вежди.

— Не исках да разочаровам брат ви, а и ако го бях направила, щеше да излезе, че си отмъщавам.

— Така е, права сте — отвърна Саша.

— Толкова съжалявам, Лео — каза Корнелиус. — Само ако знаех какви са взаимоотношенията ви с Ивет и каква е връзката й с вас, никога нямаше да я поканя да живее тук.

— Нямам никаква връзка с Ивет — гордо каза Лео. — Дамата имаше връзка с мъжа ми. Той обаче не е малко дете и попадна в капана й съвсем доброволно. Съчувствам му и толкова, нищо повече.

— Тоест — ти не обичаш мъжа си, така ли? — попита Корнелиус.

Саша го погледна — брат му изглеждаше по-напрегнат от когато и да било, очаквайки отговора й.

— Не. Ние от много време просто съжителствахме, а Ивет беше просто капката, която окончателно преля чашата.

— Добреее — сякаш на себе си каза Корнелиус. — Това е добре.

Принцът се извини и отиде в кабинета си.

— Доста леко прие новината, че Ивет не е тази, за която се представя — каза Лео.

— Според мен просто е осъзнал, че никога не я е обичал, а просто е бил подведен от красотата й както всички преди него — отвърна Саша.

— Така е — загрижено каза Лео. — Той се увлече по нея, по-скоро по това, което тя му предлагаше — себе си. Тази жена е златотърсачка, Саша, тя иска само парите му. С нея той никога няма да е щастлив.

— Наистина се тревожите за него, нали? — попита той.

— Личи ли ми?

Той се усмихна.

Когато след няколко часа Ивет се върна от шопинг обиколката си, едва успявайки да носи всичките чанти и пакети, тя завари всички в приемната. Те пиеха кафе и се наслаждаваха на специалитета на госпожа Помер — сладкиш с йогурт.

— Ти си се върнал! — радостно извика тя и остави покупките на земята, за да прегърне Корнелиус. В следващия момент обаче забеляза Саша и очите й мигновено станаха двойно по-големи. Какво правеше той тук?

Корнелиус реши да не губи време, а направо пристъпи към въпроса.

— Ивет, ще съм ти благодарен, ако незабавно напуснеш тази къща. Аз ще платя за стая в хотел, докато поправят тръбите в апартамента ти. Предполагам знаеш, че нямах никаква представа за връзката ти с граф Кутнер. Лео беше достатъчно добра към мен, за да ми спести разочарованието от теб още от първия ден.

Ивет го погледна невярващо и всичко, което успя да направи, бе да седне в свободното кресло до него. След няколко секунди тя се опомни и каза:

— С Едуард не сме били женени, нито дори сгодени… — тя обаче осъзна, че няма смисъл да засяга тази тема и затова я смени. — Ще ми е нужно време, за да се преместя от тук.

— Защо ли не се учудвам — усмихна се Саша.

Ивет погледна замислено към Корнелиус.

— Мислиш, че съм искала само парите ти, така ли?

Корнелиус я погледна презрително. След всичко случило се в последните дни той вече не се впечатляваше от красотата й, даже напротив — чудеше се как е могъл да бъде толкова глупав да се подлъже по чифт изкуствени гърди и дълги крака…

— А не е ли така? — попита той.

Ивет се опита да го омае с погледа си на послушно котенце, но този път номерът не мина. Той стана и каза:

— Имам много работа.

След това отиде в кабинета си, а добронамереният израз от лицето на Ивет изчезна веднага щом Корнелиус излезе от стаята.

— Ако ми опропастите тази възможност, графиньо, знайте, че няма да ви го простя. Никога.

Лео я погледна учудено.

— Трябва да се страхувам ли?

Саша и Лео се спогледаха. И на двамата им беше пределно ясно, че Ивет нямаше да си тръгне просто така. Животът в замък като този беше мечтата на живота й и тя едва ли щеше да се откаже доброволно от нея.

По-късно през деня Корнелиус трябваше да отиде до спалнята си. Още от коридора чу ядосания глас на Ивет.

— Веднага върнете нещата ми обратно! — крещеше тя на Готлиб, който я гледаше с обичайната си невъзмутимост и спокойствие. — Кой ви е заповядал да изнасяте нещата ми от стаите на негово височество, дърт глупак такъв!? Махайте се от очите ми и върнете всичко на мястото му!

Корнелиус не можеше да повярва, че красивата Ивет се държеше по този начин. Той се канеше да влезе и да защити стария си секретар, когато отнякъде се появи Лео. Точно навреме както винаги.

— Какво става тук? — попита тя.

— Кажете на този дърт пръч да остави нещата ми там, където ги е намерил! — истерично извика Ивет.

— Не мога да направя това — заяви графинята.

Корнелиус се възхити на силата и непреклонността й за пореден път. Вече го бяха побили тръпки от случващото се. Той не беше свикнал на подобен тип общуване.

— Как да не можете? Кой може тогава? — изкрещя Ивет.

— Дала съм нареждане на Готлиб да изнесе вещите ви от стаите на негово височество, тъй като те трябва да са в стаята ви, когато подреждате куфарите си — спокойно заяви Лео.

Корнелиус за пореден път се замисли какъв глупак е бил. Жената на живота му стоеше пред него, а той не я беше видял толкова дълго време и се беше подлъгал по алчната кукличка.

— Нали не мислите, че ще си тръгна толкова лесно, драга ми графиньо? Корнелиус е малко афектиран, но, повярвайте ми, още тази вечер ще мърка като котенце в скута ми. Мъже като него са лесни за манипулиране, но вие, разбира се, няма как да знаете това, защото сте някаква проста служителка!

Тя нямаше представа, че той ставаше свидетел на всичко.

— Госпожице, моля бъдете така любезна да напуснете покоите на негово височество — намеси се Готлиб.

Ивет изкрещя истерично и излезе от стаята с гръм и трясък, преминавайки покрай принца, без да го забележи. След като я чу да затръшва вратата на спалнята за гости, той влезе в спалнята си.

— Чу всичко, нали? — попита го Лео.

— Чувствам се като в пиеса на Молиер — отвърна той. — Да, всичко чух. Кажи ми, Лео, как може да съм такъв глупак.

— Ивет е добра в „занаята“ си — отвърна Лео. — Преди теб много други са падали в мрежите й. Ти даже се размина леко — един шопинг тур и малко време за твоя сметка в Елфенберг — усмихна се тя.

— Защо не те послушах, Лео, защо бях такъв глупак? — продължи той. В този момент му се прииска да я прегърне и да я обсипе с целувки — тя изглеждаше великолепно в небрежната си лятна рокля.

Лео беше диамант, който той с месеци беше подритвал, без изобщо да му обърне внимание. Сега обаче се страхуваше, че тя може би нямаше да може да му прости глупостта — все пак той постъпи като пълен идиот и беше допуснал в къщата си човек като Ивет.

Той обичаше Лео от цялото си сърце. Това не беше мимолетната страст, която беше изпитал към Ивет — жената, която сега не искаше и да погледне. Любовта му към Лео беше истинска — дълбока, искрена и изстрадана.

Корнелиус обаче се страхуваше, че ако сподели чувствата си сега, тя щеше да ги отхвърли след всичко, което й беше причинил.

На следващата сутрин всички бяха седнали на закуска в зимната градина. Корнелиус седеше срещу Лео и не можеше да свали погледа си от нея. Тя беше забелязала погледа му и малко се беше притеснила — не знаеше как да го тълкува.

— Още кафе? — попита го тя, за да разсее напрежението помежду им.

— С удоволствие — отвърна той.

Лео взе каната и се опита да налее кафе в чашата му, но то беше свършило.

— Ще отида да направя още кафе — каза тя и стана.

— Не е необходимо — каза той, но тя вече беше в кухнята.

Корнелиус въздъхна.

— Кога ще си тръгва Ивет — попита Саша, дояждайки четвъртото си хлебче с конфитюр.

— Нямам идея — отвърна Корнелиус. Очевидно мислите му бяха навсякъде другаде, но не и при Ивет.

— Да не сте се одобрили?

Корнелиус го погледна ядосано.

— Може да съм наивник, но не съм луд! В къщата си имам диамант като Лео, а аз съм тръгнал да се залъгвам по куклички… като пълен глупак…

— Добре е, че си го осъзнал. По-добре късно, отколкото никога.

— Така е — отвърна Корнелиус. — Аз обаче не мога просто да отида при нея и да й кажа какво чувствам. Ще ме вземе за пълен идиот, какъвто може би всъщност съм. Вчера бях влюбен до уши в Ивет, днес в нея…

— Ти никога не си бил влюбен в Ивет, повярвай ми — отвърна Саша. — Хормоните са взели връх над разума ти. Знам как е, повярвай ми — лукаво се усмихна той.

— Не ми се подигравай! Ти не знаеш какво е да си в абсурдна ситуация като моята — каза Корнелиус, стана и излезе.

— Къде е Корнелиус — попита Лео, която влезе в зимната градина само няколко секунди след това.

— В кабинета си, предполагам — отвърна Саша и си взе още един кроасан.

— Защо не дочака кафето?

Саша стана от стола си и седна до нея.

— Лео, той се страхува да ви сподели чувствата си. Притеснява се, че ще ги отхвърлите заради случилото се с Ивет.

— Чувствата си?

— Той ви обича, Лео.

— Защо не мога да ви повярвам?

— А трябва. Той се срамува от грешката си с Ивет и се страхува да ви разкрие чувствата, които изпитва към вас.

— Мислите ли?

— Корнелиус няма опит с жени като Ивет — отвърна Саша. — Тя добре знае как да вземе ума на мъжете, а Корнелиус е бил много лесна плячка. Даже не й се е наложило да се старае — наивният професор сам е паднал в капана й. Сега обаче той е напълно наясно, че тази „дама“ не е за него. Вие сте жената на живота му, Лео. С вас винаги може да говори за всичко и винаги ще чува истината. Той ви се възхищава, Лео, повярвайте ми.

— Възхищението не е любов — отвърна тя, но думите на Саша определено й харесаха.

— При Корнелиус едното идва заедно с другото. За него вие сте диамант, Лео, той самият го каза точно преди да излезе от тук. Повярвайте ми, той ви обича.

Лео въздъхна.

— Би било чудесно, ако сте прав — каза тя. — Когато на хоризонта се появи Ивет, аз загубих всяка надежда, че той ще отговори на чувствата ми. Дотогава си мислех, че Корнелиус никога не би се занимавал с нещо толкова прозаично като това да се влюби в някого.

— Да, нали? — усмихна се Саша. — Затова може да сме благодарни на Ивет. Тя му отвори очите за това, че в живота има и други неща, освен философията.

Лео се засмя.

— Но въпреки това… — продължи да упорства тя.

— Ако не ми вярвате, попитайте него — прекъсна я Саша.

Тя стана.

— Чудесна идея!

Лео отиде в кабинета на принца, очаквайки да го намери там. Той беше в библиотеката, застанал с гръб към вратата. Преглеждайки една книга, той не я чу да влиза.

Сърцето й заби лудо. Корнелиус не беше красавец, но беше мъж с осанка, благороден, умен и възпитан. Тя го обичаше такъв, какъвто е, не заради парите или възможностите му, а заради него самия.

Тя въздъхна и той се обърна.

— А Лео… виж какво намерих — каза той, показвайки й лист хартия.

— Изчезналите ти документи?

— Не бих се учудил, ако Ивет ги е сложила тук — отвърна той. — Трябва да съхраняваш важните си неща в компютъра, не на хвърчащи листове.

Той кимна.

— Радвам се, че разбра що за човек е Ивет — каза Лео.

— Наистина ли?

— Да — каза тя, взе листовете от ръката му и ги подреди на бюрото. — На теб ти трябва практична и организирана жена, Корнелиус, не руса кукла.

— Права си — плахо отвърна той.

— Радвам се, че си го разбрал — отвърна тя. — Ще ти намерим подходяща жена. Аз ще ти помогна в избора.

— Ами всъщност не е необходимо, аз вече съм я намерил.

Лео се направи, че не го е разбрала и започна да подрежда папките по бюрото му.

— Какво ще кажеш за баронеса Хауснер? Добра жена е, изглежда чудесно… или пък принцеса Дориау — и тя не е лош избор. Запознахте се на галавечерята, помниш ли? Много интелигентна жена.

— Така е. Обаче прилича на бухал — отвърна той и се опита да се усмихне.

— Е, знам, че след Ивет много трудно би харесал на външен вид някоя жена, но принцеса Бригите е чудесен човек.

— Не искам този чудесен човек.

— Е да, прав си. На теб ти е нужна жена, която и да те обича — каза тя и на лицето й се появи загадъчна усмивка.

— Така е — отвърна той. Принцът изглеждаше толкова уплашен, че Лео го съжали. Тя обаче го погледна сериозно.

— А какво ще кажеш за мен, Корнелиус?

Стори му се, че не е чул добре.

— Какво?

— Обичам те, наивни ми професоре. Обичам те от цялото си сърце.

— Наистина ли? — едва успя да каже той. Сякаш камък падна от сърцето му. Той се приближи до нея и плахо хвана ръката й. — Лео, аз… толкова те обичам…

— И аз, Корнелиус, и аз.

Усмивката й го накара да се почувства като омагьосан.

— Как можах да съм такъв глупак? Прости ми, мила моя. Сърцето ми ме подведе.

Лео се засмя.

— Съмнявам се, че точно то те е подвело, мили. Най-много от всичко се радвам, че Ивет вече е затворена страница за теб. Тази жена щеше да ти донесе само нещастие.

— Така е — каза той и я прегърна.

Малко преди устните им да се допрат в целувка, в стаята влезе Саша.

— Ивет си тръгва — каза той, без изобщо да си даде сметка, че се беше натрапил в най-неподходящия момент.

Корнелиус, Саша и Лео излязоха пред главния вход, където Ивет товареше куфарите си в малкото кабрио с помощта на Готлиб.

— Доволна ли си сега? — изсъска Ивет към Лео.

— Напълно — каза тя, след което прегърна Корнелиус и страстно го целуна.

— Аха-а-а, така значи — извика Ивет.

— Точно така, мила моя — отвърна невъзмутимо Лео, все още прегърнала принца. — Корнелиус е мой. Само мой.

— Ами аз? Какво да правя аз? — безпомощно простена Ивет.

— Върни се при Едуард. Може и да те приеме — предложи Лео.

— Чудесна идея — каза Корнелиус. — Съвсем скоро граф Кутнер ще е напълно свободен.

— Да бе, как не. Глупакът е банкрутирал! Няма пукната пара, а ме излъга, че е богат — извика ядосано Ивет, запали двигателя и потегли с мръсна газ.

— Извини ме за сцената, но нямаше как да се лиша от това отмъщение — каза Лео, гледайки как кабриото се отдалечава.

Корнелиус я дръпна към себе си, прегърна я и я целуна отново.

— С радост участвах в него — каза той.

— Какво искаше да кажеш с това, че Едуард скоро ще е свободен? — попита Лео, след като влязоха в приемната. — След като приключи разводът, и аз ще съм свободна.

— Ти няма да си свободна никога повече, богиньо моя.

— Това предложение за брак ли е? — неуверено попита тя.

— Точно това е. Мислиш ли, че ще позволя нещо да застане между нас отново? Аз съм наивен, но не чак толкова глупав. Няма да те пусна! Никога повече, чуваш ли? Никога.

— Уау — извика Саша, който беше станал свидетел на цялата сцена. Той удари приятелски брат си по рамото и каза: — Приемете, Лео. Това е най-доброто, което може да се случи на този наивник на средна възраст.

— Така е — усмихна се Лео и се обърна към Корнелиус. — Да, мили мой, искам да бъда твоя жена.

Те сляха устните си в целувка.

— Слава богу, че се съгласи — прекъсна ги Саша. — Мъж като теб не е за свободен живот с неангажиращи връзки, братле. Явно не ти се удава този занаят.

— Прав си, Саша. За пореден път си прав — отвърна Корнелиус, прокарвайки ръка през косата на Лео.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.